A nyitott zárt ország

Kulturális és tudományos érintkezések az 1970-es és 1980-as években Magyarország és a Nyugat között
– szemelvények –

Szerkesztette Takács Róbert

Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Nyugati hatások és transzferek a magyar kultúrában és tudományban az 1970-es és 1980-as években projekt (NKFIH 125374.)
Western Impacts and Transfers in Hungarian Culture and Social Sciences in the 1970s and 1980s financed by NKFIH (Nr. 125374.)

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Első kiadás: 2022
© A szerzők, 2022

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 506 7

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Takács Róbert: Kulturális külpolitika, kulturális érintkezések és transzferek az 1970-es és 1980-as években. Megközelítések és értelmezési keretek

Megközelítések és narratívák a kulturális érintkezések kutatásában

Kulturális érintkezések és transzferek sajátosságai a hidegháború idején

Kulturális kapcsolatok és külpolitika – a tyúk vagy a tojás esete

A kulturnoszty követei

A másság és hasonlóság cseréje

„Elitkultúra” és „tömegkultúra”

Spontán és ellenőrzött

Szűk és tág – provinciális és antiprovinciális

Határvonal volt-e 1975 a hidegháborús kulturális érintkezések történetében?

A helsinki folyamat és a kulturális csere

Gazdasági és egyéb tendenciák

László Szabolcs: A transznacionalitás privilégiuma: hidegháborús utazások típusai az államszocialista Magyarországon

A „ténylegesen létező” mobilitás az államszocializmusban: a magyar példa

A hétköznapi mobilitás jellemzői

Emigráció, büntetés, menekülttáborok, propaganda

Az elitek privilegizált mobilitása az államszocializmusban

A vasfüggönyön való átkelés kiváltságos módozatai

A paternalista állam transznacionális közvetítői és kapuőrei

Következtetések

Antal Attila: A Kádár-rendszer neoliberalizálódásának jogi keretei

Elméleti keretek

A kapitalizmus és a jog: a jog áruforma-elmélete

Neoliberális hegemónia: a globális kapitalizmus „új szelleme”, amely az erős államra támaszkodik

A neoliberalizmus mint jogi projekt

A neoliberalizmus államszocialista „laboratóriuma”

A tudás- és ideológiai transzfer főbb irányai

Az állami beavatkozásból eredő tapasztalatok hasznosítása

A Kádár-rendszer és a jog által közvetített kapitalizmus

A szocialista közjog dominanciája és a szocialista normativizmus

A magánjogi forradalom

Következtetések

Takács Róbert: Amerikanizáció a vasfüggönyön túl

Hollywood élre tör – az amerikai film a magyar mozikban és a magyar közönség körében

Az amerikai zene évtizedei a szocialista Magyarországon

Dzsessz – az amerikai elnyomottak zenéje

Musical – egy Broadway-műfaj Budapesten

A beat mint a fiatalság egyetemes nyelve

Pol-beat és új hullám – a sikertelen és a lehetetlen transzfer

Pop-art és popular art – amerikai képzőművészet és képregény

Szocialista szuperhősök híján

A kézzel fogható Amerika

Kólamámortól a palackos kóláig

Az amerikai divat – military look és farmermizéria

„Cseszd meg, ez Chesterfield”, avagy az amerikai cigaretta esete a magyar dohányiparral

Összegzés

Kékesdi-Boldog Dalma: Nyitás és médiapolitika a Kádár-korszakban

A Kádár-korszak a médiarendszer-elméletek tükrében

Médiairányítás a Kádár-korszakban

Nyitási stratégia

Nyitás és médiapolitika

Összegzés

Csunderlik Péter: A „NATO-történetírás” kritikájától a „KGST-történetírás” diadaláig? – A magyar történetírás szemléletváltása 1956 után

Hanák Péter és a nyugati történettudomány

Takács Erzsébet: Egy nemzetközi kutatás margójára. Adaptáció és tudományos transzfer az 1970-es, 1980-as évek hazai munka-, ipar- és üzemszociológiájában

A tudományos-technikai forradalom és a megújuló tudománypolitika

Az adaptáció és a tudományos transzferek problémája

A hazai munka-, üzem- és iparszociológia kontextusa

A munkaszociológia meghatározó paradigmái: a taylorizmus és a Human Relations hazai recepciója

Az üzemi demokrácia és a részvétel kérdése

Az automatizáció hatása: atomizáltság vagy autonómia?

Adaptáció és innováció (gátak és lehetőségek)

Kőhegyi Gergely: Theiss Ede: Egy nemzetközi hírű közgazdász jelentéktelenné válásának története

A matematikai közgazdaságtan kibontakozása Magyarországon

Theiss Ede nem mindennapi életpályája

Összefoglalás

Jegyzetek

Kulturális külpolitika, kulturális érintkezések és transzferek az 1970-es és 1980-as években. Megközelítések és értelmezési keretek

Takács Róbert

Megközelítések és narratívák a kulturális érintkezések kutatásában

Az elmúlt másfél évtizedben a kelet–nyugati kulturális érintkezések kutatása iránt is megnövekedett az érdeklődés. A történészek mint a hidegháború egy sajátos frontját felfedezték fel maguknak ezt a területet: a „szívekért és lelkekért” (hearts and minds) zajló küzdelmet, avagy a „kulturális hidegháborút” (cultural cold war), ahogy a két fogalom elterjedt az angolszász irodalomban.1 Így ma már közhelyszámba megy a hidegháborús korszak történeti irodalmában, hogy a két világrendszer nemcsak fegyverkezési versenyt vívott egymással az 1940-es évek végétől kezdve, hanem 1953 után mind fontosabbá vált a gazdasági és ideológiai versengés. A békés egymás mellett élés tehát nem jelentett békés viszonyt, még ha – és ez nem volt kis eredmény – a két szuperhatalom közvetlen összecsapásának veszélyét sikerült is kezelni. Ezzel együtt a két világrendszer államainak sűrűsödő viszonyrendszere annak minden színterén át volt itatva konfrontációval. A téma domináns narratívája ma is ez: küzdelem, szembenállás, zéró összegű játékok, titkosszolgálatok, kulturális felforgatás és propaganda. Ám mint látni fogjuk, az utóbbi időben a kulturális érintkezések gyarapodó irodalmában is helyet követel magának egy másik megközelítés, amely – ismerve és elismerve a hidegháborús szembenállást – a kapcsolódásokra, az állami szint alatti szereplők érdekeltségére és cselekvéseire, az együttműködés lehetőségeire kérdez rá.

A kulturális hidegháború kutatása mindkét megközelítésére jellemző azonban, hogy abból a tényből indul ki, hogy a „vasfüggöny”, az államszocialista világ elzárkózásának legerősebben meggyökerezett szimbóluma a tényleges gyakorlatban nem jelentett kapcsolatnélküliséget és áramlásmentességet. Már csak azért sem, mert kutatási tárgyát ezek a „mégis-érintkezések” jelentik. David Riesmann 1950-es évekbeli írása nyomán Péteri György vetette fel a „nejlonfüggöny” kifejezést, amellyel azt akarta hangsúlyozni, hogy Kelet-Európa is részesévé vált a globális folyamatoknak 1945 után.2 Maga a kifejezés azonban a versengés és a zéró összegű játszmák konnotációját is hordozza, hiszen a Riesmann által vizionált nejlonháborúban a II. világháború után szerény körülmények között élő szovjet embereket amerikai fogyasztási javakkal bombázzák és győzik meg a Nyugat felsőbbrendűségéről.

Hasonló célzattal alkalmazzák ezenfelül a félig áteresztő hártya biokémiai metaforáját is,3 amelyet e kötet szerkesztője megfelelőbbnek érez annak megragadására, hogy a „kulturális hidegháború” során egyszerre, egymástól nem függetlenül, de bizonyos önmozgással érvényesültek felülről vezérelt állami törekvések és alulról – a kultúra, a tudomány területén érdekeltek által – kezdeményezett, illetve spontán folyamatok.4 Természetesen utóbbi kapcsán is felvethető, hogy nem vész-e el az emberi cselekvés, az „ágencia” mozzanata, ha biológiai vagy fizikai hasonlatokkal kíséreljük meg leírni a jelenséget.5 Ugyanakkor véleményem szerint a metaforák szerepe az, hogy érzékletesen sűrítsék magukba az adott jelenség lényegét, ami jelen esetben nem más, mint a korlátozott, de létező és nem mindenben kontrollálható átjárhatóság.

Az ideológiai küzdelem frontvonalai az 1950-es években áthelyeződtek, amelynek fontos és szimbolikus pillanata volt Nyikita Szergejevics Hruscsov, a Szovjet Kommunista Párt (SZKP) első titkára és Dwight D. Eisenhower, az Egyesült Államok elnökének konyhai vitája az 1959-es moszkvai amerikai kiállításon. Ez az esemény az amerikai gazdaság és kultúra vívmányait, lényegében az amerikai álmot megtestesítő tárgyakat tárta a limitált, de nem jelentéktelen számú szovjet néző elé. Mindezt egy olyan pillanatban, amikor a szovjet vezetés – a posztsztálini struktúrák dinamizálására törekedve és a világraszóló műholdsikert6 meglovagolva – az USA utolérését és elhagyását hirdette.7 Az autók, csúcskozmetikumok és az Amerikával kapcsolatos kérdéseket megválaszoló számítógép mellett az elővárosi középosztálybeliek otthonaira jellemző modellkonyhákkal, azok modern berendezéseivel a rendező fél az USA gazdasági és életszínvonalbeli fölényét kívánta demonstrálni abban az országban, ahol a kétszobás, apró konyhás, alacsony komfortfokozatú lakások (az úgynevezett hruscsobák) tömeggyártása sem tudott lépést tartani az igényekkel. De Hruscsov felvette a kesztyűt, és úgy érvelt, hogy a Szovjetunióban is csak idő kérdése a lakások modernizálása, az élet minősége pedig nem ezen fog eldőlni. A konyhai vita jól mutatta azt, hogy a versengés – bár a fegyverkezés természetesen sohasem került le a napirendről – új színtereken jelent meg. De legyen az a világűr meghódítása, a gazdasági szféra vagy az elméleti és kulturális síkon kibontakozó ideológiai versengés, ezek tétje nem változott: melyik társadalmi berendezkedés tudja bizonyítani, de legalábbis elhitetni „saját pályán”, illetve „idegenben” saját felsőbbrendűségét.

A téma egyik korai feldolgozása J. D. Parks 1983-ban megjelent monográfiája, amely a szovjet–amerikai kulturális kapcsolatokat vizsgálta 1917 és 1958 között.8 E munka nagy előnye, hogy időszakát nem az akkor még eldöntetlen hidegháború végkimenetelének ismeretében szemléli, így távlata is más, mint a rendszerváltás után készült, de már az államszocialista országok levéltári anyagait is felhasználó kutatásoké. Amennyivel szűkebb az utána következőknél azzal, hogy a fent említett amerikai kiállítást is lehetővé tevő 1958-as szovjet–amerikai kulturális egyezményt tette meg a vizsgálat végpontjául, annyival tágabb is, időben visszafelé. Ez pedig arra figyelmezteti a kutatót, hogy a nyitottság alakulását ne tekintse egy folyamatos, a sztálini elzárkózástól a rendszerváltással bekövetkező teljes nyitás – avagy a fukuyamai „történelem vége”9 – felé vezető ívnek, és a hidegháborút se tekintse egyetlen lehetséges, de kétségkívül rendkívül kényelmes mesternarratívának. Hiszen a 20. század „nagy történetei” közül választhattuk volna a dekolonizációt, a globalizációt, de a nemzetközi együttműködés térnyerése mellett is lehet érvelni.10 Visszatérve Parks érdemeire, munkájának fontos tanulsága, hogy rámutat arra, miszerint a sztálini időszak sem volt állandó. 1928, az új gazdaságpolitikával (NEP) való szakítás és 1953 között nyitottabb és zártabb szakaszok váltották egymást; az 1930-as évek elejének még relatíve nyitottabb időszakát egy külföldellenes kampánnyal kísért bezárkózás követte a sztálini nagy tisztogatások idején, amelyet viszont a II. világháborús antifasiszta szövetség jelentősen oldott, hogy aztán az 1940-es évek második felében egy újabb, ezúttal már a blokk egészére kiterjedő elzárkózás következzen.11 Mivel a közép-kelet-európai nemzeti történetírások ez utóbbinál kezdik meg az államszocialista időszakkal kapcsolatos vizsgálódást, illetve szempontjukból a történelmi korszakhatárt 1944/45 – vagy 1948/49 – jelenti,12 a történeti tudatban jellemzően a sztálini időszak a késő sztálini modellel és a teljes elzárkózással válik azonossá.

Egy másik alapvető, korai, de már a rendszerváltás után készült munka ugyan a II. világháború után kialakult helyzettel indítja elbeszélését, ám szintén nem tekint túl a hruscsovi évtizeden: fő tárgya a kulturális elzárkózás kialakulása, az ideológiai hadviselés kibontakozása, valamint a kapcsolatok újjáépítése.13 Címe – amelyet úgy fordíthatnánk magyarra, A függöny fellebbentése – is ez utóbbira utal. Walter L. Hixson munkájának egyik fontos tanulsága, hogy a kulturális- és propaganda-hadviselés kialakítása az Egyesült Államok számára sem ment zökkenők – és ellenállás – nélkül. Hiszen a Szovjetunió, amely hatalmas veszteségei ellenére is a második világháború után kialakuló nemzetközi rendszer nagy nyertese volt, és megerősödve került ki a világégésből, az Egyesült Államokban és Nyugaton is növelte az elzárkózási hajlamot. Mindez elhozta az USA-ban a vörös félelem (red scare) második hullámát, amelynek központi figurájává Joseph McCarthy szenátor lépett elő.

Abban semmiképpen nem egyedi Hixson munkája, hogy fókusza az 1950-es és 1960-as évekre esik. Számos kutató esetében a forrásadottságok mellett ezt minden bizonnyal az is indokolja, hogy ez az az időszak, amikor a leglátványosabb – egyúttal legizgalmasabbnak tűnő – változások történtek, a szinte minimális kommunikáció helyét átvette a párbeszéd és a vita. A forrásadottságok pedig nemcsak a történeti távlat miatt igen kedvezőek, hanem azért is, mert ebben az időszakban még az állami apparátusok a legfőbb cselekvők, így a lépések is jól dokumentáltak, szemben mondjuk az ebben a kötetben tárgyalt két évtizeddel, az 1970-es és 1980-as évekkel, amikor az 1950-es években megindult folyamatok nyomán kialakuló, de a globalizáció által is táplált trendeknek köszönhetően mind több nem állami intézményes szereplő és nem kormányzati személy is mozgatja a szálakat.

Az első olyan átfogó nyugati monográfia, amely a Szovjetunió összeomlásáig kísérte végig a kelet–nyugati kulturális kapcsolatok alakulását, 2003-ban jelent meg. Yale Richmond nagy ívű munkája a kulturális érintkezések és transzferek számos vetületét tekinti át, külön fejezetekben foglalkozik az írók és újságírók között létrejött találkozásokkal, a másik országban rendezett kiállításokkal, a külföldre szánt kiadványokkal, a csereprogramokkal, a könnyűzene hatásával, a nyugati rádióadók szerepével, a helsinki folyamattal, a gorbacsovi változások jelentőségével, sőt a lengyel nyilvánossággal mint a nyugati hatások mediátorával.14 Richmond monográfiájának ez a fejezete arra is felhívja a figyelmet, hogy a szovjet blokkot ne monolit tömbként szemléljük, a szovjet befolyási övezetbe került Kelet-Közép-Európa és a Balkán országaiban más volt a nyitottság szintje. Különösen az évszázadok óta a Nyugat és Oroszország között közvetítő közegként működő lengyel kulturális és tudományos nyilvánosság szerepére hívja fel a figyelmet, amely fontos transzfercsatornaként működött a hidegháború idején is.15 Sőt, nemcsak az újonnan kialakított szovjet érdekszféra egy-egy országa nyilvánosságának szereplői lehetnek efféle mediátorok, hanem a nyugati szovjet területeké is. Például az észtek lehettek fontos – Szovjetunión belüli – ágensei a nyugati, Finnországon keresztül érkező kulturális és tudományos transzfereknek.16 Hasonló – ám szovjet szempontú – „beosztását” kínálja a világnak Anne Gorsuch szovjet turizmusról írt műve. Gorsuch megkülönböztet biztonságossá tett „szovjet külföldet” (lásd az előbb említett balti tagköztársaságokat), szocialista külföldet (vagyis Kelet-Közép-Európát és a Balkánt), valamint a kapitalista „vadnyugatot”. E szemszögből tehát a II. világháború idején bekebelezett balti államok a nyugatias hatások megtapasztalásának színhelyeiként tűnnek fel, akárcsak – a balti Szovjet Szocialista Köztársaságnál nagyobb mértékben – a Varsói Szerződés tagállamai.17

Hixson és Richmond – és számos amerikai szerző – közös vonása, hogy kifejezetten a szovjet–amerikai kapcsolatokra fókuszálnak, a hidegháborús kulturális külpolitikát a két szuperhatalom konfliktusaként írják le, alapvetően amerikai szemszögből. Ezekben a történetekben a két szuperhatalom szövetségeseinek legfeljebb minimális szerep jut, önálló kezdeményezéseik, sajátságos érdekeik és azok esetleges képviselete a nemzetközi színtéren fel sem merül, kívül esik a szerzők horizontján, vagy magától értetődően esik egybe a szovjet törekvésekkel. Hixson és különösen Richmond interpretációján pedig az is érződik, hogy a küzdelem végkimenetelének ismeretében elemzik a kapcsolatok alakulását. Az ő nézőpontjukból a kulturális érintkezések megannyi formája az amerikai külügy sikeres lépése volt egy nagy sakktáblán, ahol az USA vezette győzelemre a fehér figurákat, vagyis a „jó oldalt”… … …

A transznacionalitás privilégiuma: hidegháborús utazások típusai az államszocialista Magyarországon1

László Szabolcs

Egy közismert mondást parafrazeálva: ma már mindannyian transznacionálisak vagyunk.2 Közel egy évtizeddel korábbi felívelése óta a transznacionális történelem képviseli a történelmi mező újjászületésének és újrakonfigurálásának egyik fő irányvonalát. Kétségtelenül örvendetes tendenciaként jelentkezett, amely a történészeket arra ösztökélte, hogy lépjenek túl a „módszertani nacionalizmuson”, és a hagyományosan külön-külön kezelt kontextusok és témák összefüggéseit vizsgálják meg. Ahogy Nancy L. Green megjegyezte, a „transznacionalizmus” egyszerre vált „történészi perspektívává, valamint a transznacionálisság/izmusok múltjának kutatásává és elemzésévé, legyen szó gondolatok, áruk vagy emberek mozgásának formáiról”.3 Célja, hogy a „történelmi folyamat képlékeny és egymásba fonódó dimenzióira” összpontosítson, hogy a társadalmakat „az őket formáló összefonódások összefüggéseiben” tanulmányozza.4 Mint ilyen, kezdetben a nemzeti történelmek decentralizálására és belterjességének oldására használták, leginkább amerikai történészek,5 de hatékonyan alkalmazták annak érdekében is, hogy megkérdőjelezzék a nem nyugati és nem európai régiók marginalitását és elszigeteltségét. A Kelet-Európára és Eurázsiára fókuszáló történetírás szintén elérkezett a „transznacionális fordulathoz”.6

A kelet-európai államszocializmus tanulmányozása hagyományosan nemzeti keretekre, legfeljebb összehasonlító regionális keretekre korlátozódott, s ennek nyomán többnyire a nemzeti perspektíva sajátosságai nyertek újra és újra megerősítést. Ahogy Michael David-Fox megjegyezte, mind a totalitárius, mind a revizionista iskola „egy adott ország keretei között lezajló nagy narratíva köré építette” a szocializmus szovjetunióbeli és a szovjet blokk országaiban zajló fejlődéséről mondottakat.7 Szerinte a transznacionális megközelítés lehetőséget ad arra, hogy „elméletileg is megragadjuk a valós és képzelt, földrajzi és ideológiai határátlépéseket, amelyek kombinációja alapvető jelentőséggel bír [a szocialista társadalmak] belső rendjének újraalkotásában”.8

A történetírás számára a legfontosabb határ, amit át kellett törni, a vasfüggöny volt, amely az általános vélekedés szerint a huszadik század második felében elválasztotta a „szabad világot” a „rab nemzetektől”. Péteri György azt javasolta, hogy a történészek „konstruálják újra” ezt a rendszerszintű megosztottságot, hogy „jobban tükrözze […] a Kelet és Nyugat tényleges gazdasági, kulturális és politikai átjárhatóságáról szóló mai tudásunkat”.9 A maga részéről ezt „nejlonfüggönyként” írta le, mivel „nemcsak átlátszó volt, hanem erős ozmotikus tendenciáknak is engedett, amelyek globalizálták […] a kultúráról, árukról és szolgáltatásokról szóló tudást”.10 David-Fox hasonlóképpen, biológiából kölcsönzött fogalommal, „félig áteresztő membránként” értelmezte újra ezt a geopolitikai határvonalat.11

Növekvő népszerűségük dacára az újraértelmezést sarkalló fogalmak – mint például „átlátszó”, „ozmózis”, „integracionizmus”, „membrán”, illetve „a csere zónái” – mind egy lazán kezelt makroperspektíváról árulkodnak. Magát a transznacionalizmust azonban nem határozzák meg, mintegy azt sugallva, hogy a transznacionális folyamatok tulajdonképpen szomszédos rendszerek között fellépő természeti jelenségek. Habár az eredeti metafora – ti. a „vasfüggöny” – okos újragondolásainak tekinthetjük ezeket a fogalmi kísérleteket, többnyire megmaradnak a hidegháború ihlette konceptuális paradigmán belül, meg sem kérdőjelezve ennek alapvetését, miszerint ebben a korban egymástól különböző, elkülönült és belsőleg homogén társadalmak léteztek. Az ilyen elvont fogalmak használata figyelmen kívül hagyja, hogy a kapcsolatokat és transzfereket államok, illetve emberek kezdeményezték, felügyelték és ellenőrizték, méghozzá a meglévő helyi és globális társadalmi hierarchiáknak és hatalmi viszonyoknak megfelelően. Ennek nyomán fennáll annak a veszélye, hogy a történetírói figyelem nem vesz tudomást a „transznacionalizmus megélt gyakorlatába ágyazott nehézségekről”.12 Ehelyett az összefonódottság lehetőségeinek túlzott hangsúlyozása elvezet egy „olyan nézőpontváltáshoz, amely végső soron a hősiességet hangsúlyozza, miközben minimalizálja az akadályokat”.13

Tipikus, hogy amennyiben reprezentatív példákról van szó, a transznacionalizmust általában az emberek vagy csoportok – valós vagy képzelt – mozgásában, valamint e mobilitás gazdasági, politikai és kulturális vonatkozásaiban ragadják meg. Ebben az értelemben a transznacionális történelem egy olyan perspektíva, amely egy meghatározott típusú témához kötődik: a migrációs áramlásokban részt vevők vagy az áruláncokat, összefonódásokat és transzfereket elősegítők „nemzeti kereteken átívelő szuperágenciájához”.14 Ez a megközelítés tehát a felfokozott ágencia megnyilvánulásait helyezi a – gyakran ünneplő célzatú – vizsgálódás középpontjába, és a társadalmi cselekvések eme típusát helyezi a középpontba a történelem újradefiniálása során. Jellemző példája ennek, ahogy David-Fox a korábban zártnak, elszigeteltnek minősített szovjet időszakok transznacionális dimenzióját a kiváltságos elitek, például Genrih Jagoda titkosrendőrfőnök és Ilja Ehrenburg író tevékenységén keresztül szemlélteti.15 Nem véletlen tehát, hogy a transznacionális történelem további kiemelt „hősei” Kelet-Európában a disszidensek,16 illetve a tudósok/szakértők.17

Ám ha a transznacionális fogalmát a kitüntetett vagy a kivételes esetek szerint határozzuk meg, és a vasfüggöny átláthatóságát és átjárhatóságát azok tapasztalatai alapján definiáljuk, akik képesek voltak átlépni vagy túllépni azon, vétünk a fogalomalkotási folyamat semlegessége ellen. Ugyanis az államszocializmus, a szocialista társadalom és a határokon átnyúló mobilitás „belső rendjét” a „kiemelten aktív szereplők” sajátos szemszögéből konfiguráljuk újra, és ezáltal hamisan terjesztjük ki eme privilegizált körök transznacionális potenciálját más, kevésbé kiváltságos helyzetű csoportokra, akik sokkal helyhez kötöttebb és elszigeteltebb életet éltek. Frederick Cooper globalizációkritikája a transznacionális történelemre is érvényes: mivel a gazdasági és politikai viszonyok egyenetlenek, a struktúrák és hálózatok mindig korlátozottak, a hatalom pedig csomópontokban sűrűsödik össze és nem egyenletesen oszlik meg, a történészeknek alaposan meg kell vizsgálniuk „az összefüggések történelmi mélységét, felmérve az összekötő mechanizmusok struktúráit és korlátait”.18

A transznacionális történelemnek a kiváltságos és az akadályozott mobilitás különféle formáinak kritikus megközelítésén kell alapulnia. A külvilág felé tanúsított nyitottság, illetve az országok vagy geopolitikai „táborok” közötti mozgás kérdéseit az államszocialista rezsimek gazdasági és politikai körülményeinek, valamint a hidegháború globális egyenlőtlenségeinek figyelembevételével kell vizsgálni. Ellenkező esetben a „transznacionális” könnyen válhatna nemcsak felületes és elvont fogalommá, hanem olyan kifejezéssé, amely valójában többet fed el, mint amit megvilágít. Ideális esetben az államszocializmus transznacionális megközelítésének újragondolása egyszerre foglalkozik a határátlépések társadalomtörténetével, és vizsgálja a kölcsönös hatások, transzferek, együttműködések kultúrtörténetét. Bár a két dimenzió szorosan összefonódik, jelen tanulmányban a rendszerek közötti utazás néhány kulcsfontosságú aspektusának elemzésére szorítkozom. Példáimat főképp a szocialista Magyarországról veszem, ám abban a reményben, hogy az esettanulmányból kibontható meglátások a hidegháborús időszakban a közép- és kelet-európai térség egészére érvényesek.19

Az államszocialista rendszerek és a teljes geopolitikai régió nyitottságát nagymértékben a folyamatosan változó „mobilitáspolitika” határozta meg. Így a szovjet blokkban a „ténylegesen létező” mobilitást „a különbségek és az azokkal járó hatalmi viszonyok révén hozták létre és tapasztalták meg”, mert a szocialista társadalmakban „a mobilitás tapasztalatai jelentősen eltértek az emberek politikai és társadalmi hierarchiákban [elfoglalt helyzetétől] függően”.20 Más szóval, az utazás lehetőségét és tapasztalatát a párttagság, a munkahely, az életút, az iskolázottság szintje és általában a társadalmi kapcsolatok határozták meg. Továbbá a Kelet-Európában élők, illetve onnan érkezők transznacionalizmussal kapcsolatos tapasztalatai függtek attól is, hogy hazájuk milyen sajátos diplomáciai viszonyt ápolt a különböző nyugati államokkal és a Globális Dél országaival, mivel „a mobilis életmódot sajátos problémák jellemzik, amelyek leginkább a különböző jogrendszerek kereszteződésében jutnak a felszínre”.21

Az államszocializmusbeli „mobilitáspolitikák” közelebbi vizsgálata jelentős szakadékot tár fel a hidegháború geopolitikai tömbjei között történő közönséges vagy mindennapi utazás formái és az átkelések kiváltságos módjai között. Ezt a minőségi különbséget a korszakra jellemző társadalmi rétegződés, illetve a politikai, társadalmi és kulturális tőke egyenlőtlenségei okozták, rétegenként meghatározva a transznacionalitás horizontjának és megtapasztalásának specifikus korlátait. Egyrészt a közönséges mobilitás alapvetően a szigorúan szabályozott turizmusra és a rövid távú, rögzített úticélú családi látogatásokra korlátozódott.

Másrészt az elitek kiterjedtebb mobilitása más jogi és pénzügyi szinten működött, lehetővé téve a ténylegesen globális mozgásteret és biztosítva az időbeli keretek, az utazási szándékok és a külföldön tanúsított magatartások rugalmasságát.22 Azt állítom tehát, hogy a vizsgált időszakban ezek a kiemelkedő különbségek az ágencia és az elváráshorizontok sajátos struktúráit eredményezték, a nyitottság és a globalitás megértésének és megtapasztalásának ezt tükröző mintáival.

A mobilitásnak eme két formáját és ezeknek magyarországi megnyilvánulásait természetesen a huszadik század derekán kibontakozó globalizációs folyamatok részeként kell szemlélni. Noha egyenlőtlen módon, sajátos szűrőkön keresztül, de a gyorsabb és olcsóbb kommunikációt és mobilitást lehetővé tevő technológiák rohamos fejlődése, illetve az ezekre épülő fogyasztói mechanizmusok (a tömegturizmus és az utazás marketingje) Kelet-Európát és Magyarországot is meghatározták. A transznacionalitás lehetőségeinek átváltozása, fokozatos kiszélesedése a modernizáció függvénye, s ilyen értelemben világjelenség. Továbbá, mivel a hozzáférést a modernitás eme vívmányaihoz minden korszakban és minden világrégióban alapvetően a társadalmi státusz és az anyagi javak determinálták, az elitek és nem elitek mobilitása közötti lényeges különbségeket ugyancsak általános érvényű jelenségnek tekinthetjük. Mivel ezek az államszocializmus korszaka előtt és után is egyaránt megfigyelhetőek, a kritikai transznacionális történeti megközelítésnek minden esetben céljául kell kitűznie a fennálló egyenlőtlenségek mérlegelését, illetve az előszeretettel ünnepelt globális összekötöttség narratívájának a megkérdőjelezését.

Mindazonáltal, az általános tendenciákon túl, az államszocialista rendszereket sajátos „mobilitáspolitika” jellemezte, s ez alátámasztja különálló tanulmányozását. Sajátossá tette egyrészt az utazás formáinak precedens nélküli központosítása és állami ellenőrzése, mind a szabályozás, mind a kiépített „infrastruktúra” szempontjából (lásd szögesdrót és berlini fal), még ha a kontroll teljeskörű alkalmazása mindig részleges marad is. Másrészt pedig sajátos volt karakterisztikus ellentmondásossága, amennyiben a hatóságok – az 1960-as évekkel kezdődően – az utazást szabadon elérhetőnek deklarálták, ám a gyakorlatban számos állampolgárt tiltottak el tőle; és amennyiben az államszocialista rendszerek alapelveként hangsúlyozott egyenlőség dacára mindvégig egy logisztikai értelemben kivételezett és szabadabb mobilitási formát tartottak fenn az „egyenlőbbek” számára.

A tanulmányban igyekszem rámutatni, hogy a szovjet blokk és a nyugat-európai, illetve észak-amerikai országok között az „enyhülés” időszakában kialakult hidegháborús status quo egyik meghatározó jellemzője pontosan ez a differenciált mobilitási gyakorlat volt.23 Ez egyértelműen az eliteknek – többnyire a politikusoknak, de sok tekintetben a tudósoknak, művészeknek és szakembereknek – kedvezett, mígnem az 1980-as évek végén az ellenzéki akciók és mozgalmak megkérdőjelezték ennek a paradigmának a legitimitását.24 A korszak privilegizált utazási és tapasztalati formáinak szelektív és kivételes jellege miatt pedig kérdésessé válik, hogy az ilyen értelemben vett transznacionális gyakorlat modellként szolgálhatna a vasfüggöny és a szocialista társadalmak belső rendjének újraértelmezésére. Ehelyett azt gondolom, hogy reprezentativitásuk és hatásuk további mélyreható kutatást igényel a heurisztikus fogalmi leírások helyett. A tapasztalatok és lehetőségek közötti különbséggel számolva, saját kutatásomban és a továbbiakban a „transznacionális” kifejezést csak a geopolitikai tömbökön átívelő utazásokban és cserékben részt vevő elit közvetítők fokozott mobilitásának és tevékenységének leírására használom… … …

A Kádár-rendszer neoliberalizálódásának jogi keretei

Antal Attila

„Erre ráépülhetett a kapitalizmus.”

(Sárközy, 2007: 185.)

Elméleti keretek

Jelen tanulmány együtt született a Kádár-rendszer neoliberalizálódásával kapcsolatos monográfiámmal,1 amelynek az a fő célja, hogy egy politikaelméleti elemzés keretében ismertesse a neoliberalizmus 20. századi magyar vonatkozású születését, szakaszait és hatását, majd pedig az államszocialista Kádár-rendszer fokozatos neoliberalizálódásának politikatörténetét. Ebben a kötetben a neoliberalizmust gazdasági, politikai és kulturális nézetrendszerként vizsgálom. Ez a tanulmány több ponton is támaszkodik az említett kötetre, azonban túl is mutat azon, és az abban foglaltakat gondolja tovább, hiszen ahogyan Honor Brabazon megjegyzi, a neoliberalizmussal foglalkozó szakirodalom igen gyakran átsiklik a jognak, a jogalkotásnak a neoliberalizációban játszott szerepe fölött, továbbá a kutatók kevéssé vizsgálják a jog és a neoliberalizmus politikai és gazdasági nézetei közötti összefüggéseket.2 Ebben az írásban arra teszek kísérletet, hogy a hazai szakirodalomban pótoljam ezt a hiányt, és a neoliberalizmus jogi sajátosságainak felvázolásából eredő tapasztalatok adta elemzési keretben vizsgálom meg a Kádár-rendszer átalakulását.

A kapitalizmus és a jog: a jog áruforma-elmélete

A jog áruforma-elméletének (commodity form theory of law) a kiindulópontja az, hogy a modern jog a kapitalizmus középkori Európában való kibontakozásával jelent meg, és fejlődésük egymásra tekintettel bontakozott ki. Evgeny Bronislavovich Pashukanis Jog és marxizmus: Egy általános elmélet című könyvében3 felvázolja a jog áruforma-elméletét, amely szerint „a jog (a jogrendszer) a feudális urak és alattvalóik közötti osztályharc eredményeként jött létre, és alapvető fontosságú volt a feudalizmusból a kapitalizmusba […] való átmenet tekintetében”.4 C. J. Arthur kifejti Pashukanis kötetéhez írt 1978-as előszavában, hogy Pashukanis munkássága mutat rá arra, hogy a marxista jogkritikai megközelítés értelmében maga a jog és a jogi intézmények az uralkodó osztályok anyagi érdekeit szolgálják és testesítik meg.5

Amíg a feudális berendezkedés hierarchikus viszonyai közepette az egyenlőtlen pozícióban lévő egyének nem a szabad elhatározásukon alapuló tranzakciókat bonyolítottak, addig „a feudalizmusból a kapitalizmusba való átmenet során a társadalmi szabályozás egy másik sajátos formája vált szükségessé, mely szerint a kiegyenlítés módját anélkül formalizálják, hogy bármelyik fél formálisan egyenlő státusát érintené”.6 Ez az új forma volt a modern jog, amely hatékonyságánál fogva leegyszerűsítette a feudális világ szereplőinek bonyolult rendszereit, és lehetővé tette az árutulajdonosok közötti gazdasági interakciók elképzelhetetlen mértékű növekedését. Pashukanis szerint: „[C]sak a piac kifejlődése teremti meg annak lehetőségét – és szükségességét –, hogy a dolgokat munkájával (vagy rablással) kisajátító személy jogi tulajdonossá váljon. E két fázis között nincs világosan meghatározott határvonal. A »természetes« észrevétlenül változik át jogivá, ahogyan a fegyveres rablás is egészen közvetlenül keveredik a kereskedelemmel.”7 A modern jogrendszer ez irányú kifejlődését a városi középosztály növekedése, a piacra vihető többlet előállítását lehetővé tevő technológiai fejlődés hozza el. A polgári viszonyok kialakulásával válik a jog absztrakt jellegűvé, és elindul a világ jogrendszer keretében történő absztrahálása is: „Minden ember absztrakt emberré válik, minden munka absztrakt, társadalmilag hasznos munkává válik, minden alany absztrakt jogi alany lesz. Ugyanakkor a norma az absztrakt egyetemes jog logikailag tökéletesített formáját ölti.”8 Az árura és a pénzre épülő gazdaság fejlődésével párhuzamosan az emberi kapcsolatok jogi kapcsolatokká válnak, minden tulajdon ingó tulajdonná alakul át, beleértve a munkaerőt is.9 Vagyis a kapitalizmus nem csak kommodifikál, azaz áruvá tesz, hanem egyúttal meghatározza ennek jogi formáját is („legalizál”). Szilágyi Péter is világosan kifejti, hogy a modern jog tulajdonképpen elválaszthatatlan a tőkés termelési módtól: „A modern államnak, politikának és jognak a tőkés újratermeléshez, a tőkés piacgazdasághoz való viszonyát mindenekelőtt az jellemzi, hogy a politikai hatalom a termelési mód totalitásának belső mozzanatából azon kívüli, elkülönült szférává változott, ami alapjaiban arra vezethető vissza, hogy a tőkés termelési móddal más típusú állam, más típusú politikai-jogi berendezkedés vált társadalmi szükségletté, más szóval megváltozott az állam, a politikai hatalom és a jog társadalmi rendeltetése. A tőkés újratermelés ugyanis azt igényli, a tőkés termelési mód pedig azt föltételezi, hogy a közvetlen termelők tipikusan és többségükben kettős értelemben szabad bérmunkások legyenek, érvényesülhessen a munkaerő árujellege, vagyis hogy a termelésen belül az áruviszonyok uralkodjanak, azok közvetítsenek a közvetlen termelő és a termelőeszközök között, azaz a termelésen belül ne (vagy csak kivételképpen) legyen legitim politikai hatalmi mozzanat, érvényesüljön a legitim gazdaságon kívüli kényszer.”10 A tőkés piacgazdaság jogrendszerének tehát az egyik alapfeladata a magántulajdon védelmének és korlátlanságának a biztosítása.

A jog áruforma-elméletében meghatározó a vita, a kikényszerítés és az erőszak, ugyanis ezek lesznek azok, amelyek nélkülözhetetlenek a jogilag meghatározott tulajdonjog és árucsere tekintetében, mert ezek biztosítják és tartják fenn a kapitalizmus alapvető működésmódját.11 A jogrendszer kezdi el legitimálni a globális kapitalizmusban inherensen benne rejlő „mindennapi erőszakot”, hiszen a globális tőkésosztály birtokában lévő termelőeszközök által biztosított kizsákmányolás csakis erőszakos eszközökkel tartható fenn.12 A modern jog és a kapitalizmus tehát ezer szállal kötődik egymáshoz, hiszen a jogrendszer törvényesítette az erőszak sokféle formáját. Ugyanis a kapitalista kizsákmányolás – vagyis az értéktöbblet elvonása attól a munkaerőtől, amelynek nincs más választása, mint hogy odaveti magát a bérmunka rendszerének és a sokféle struktúrában működő társadalmi elnyomásnak – korántsem ölti mindig háború vagy más nyílt erőszak formáját, hanem – éppen a strukturális elnyomás miatt – nagyon sokféle, jogilag és így társadalmilag elfogadott formában működhet (pl. a multinacionális vállalat által nem kellően és megfelelően biztosított alapvető munkásvédelmi intézkedések vagy éppen a munkásokat a munkaadóknak kiszolgáltató munkaügyi szabályok keretében). A globális kapitalizmus társadalmi igazságtalanságainak elleplezéséhez tehát igencsak hozzájárult a modern jog, amely visszahatott a jogrendszerek legitimitására, hiszen megrendült a jogba, a jogbiztonságba vetett társadalmi bizalom, amikor azt látták, hogy az nem a munkást, az „átlagembert”, hanem a tőkést védi. Ezek a tendenciák napjainkra a globális kapitalizmus neoliberális hegemóniája miatt jelentős mértékben erősödtek fel.

Neoliberális hegemónia: a globális kapitalizmus „új szelleme”, amely az erős államra támaszkodik13

Erős függőségi viszony van liberalizmus és kapitalizmus között. Ez a viszony a 20. század első felétől még bonyolultabbá válik: megjelenik ugyanis a neoliberalizmus mint gazdasági, ideológiai és kulturális eszmerendszer. Azt, hogy a neoliberalizmus miképp szerez hegemóniát a globális kapitalizmus felett, több szempontból is megközelíthetjük: az egyik az uralkodó társadalmi osztályokhoz kötődő világnézet, a másik pedig a kulturalista megközelítés. A neoliberalizmus, másként a neoklasszikus liberalizmus felfogható a gazdasági liberalizmus egyfajta újjáéledésének is. A neoliberalizmus a nagy gazdasági világválság után született meg, és korántsem csak a thatcheri és reagani piacpárti ideológia óta beszélhetünk róla. A neoliberalizmus teoretikusai szerint a piac morálisan és gyakorlati szempontok szerint a kormányzat és bármilyen politikai irányítás felett áll.

Antonio Gramsci híres Börtönfüzeteiben (1974) vizsgálta, hogy miként vált lehetségessé a forradalom Oroszországban, és miért volt lehetetlen Nyugat-Európában. Gramsci szerint mindez az európai állam és a civil társadalom másfajta természetére vezethető vissza: méghozzá arra az alapvető különbségre, hogy a cári Oroszországban a civil társadalomnak az állammal szemben szinte nem volt autonómiája, míg a fejlett Nyugat-Európában a termelési viszonyokban betöltött szerepe jelentős hatalommal ruházta fel azt. Oroszországban ezért a forradalom során a hatalom megszerzése tulajdonképpen egyet jelentett az államhatalom megragadásával, Nyugaton pedig ehhez a civil társadalom legyőzésére lett volna szükség. Gramsci nem tett le a forradalomról, sőt kifejezetten hosszú távú küzdelemre rendezkedett be, és azt állítja, hogy az osztályharcnak magában kell foglalnia a kulturális küzdelmet is.14 Mindez a Gramsci-féle hegemóniaelképzelés alapja, hiszen szerinte az embereket nem pusztán a gazdasági és társadalmi erők, továbbá szükségszerűségek, hanem maguk az eszmék is irányítják.15 Kiss Viktor szerint: „Gramsci elgondolása választ kínál a 20. század elejének kommunista mozgalmának legfőbb problémájára. Jelesül arra a szituációra, hogy a gazdasági-társadalmi feszültségek ellenére a munkásosztály és az alsóbb osztályok általában miért a társadalmi beilleszkedés útjait keresik, és miért osztoznak bizonyos össztársadalmi hitekben, eszmékben és illúziókban. […] Gramsci úgy vélte, csak az uralkodó osztály tudatából jöhet létre […] a közös világnézet, az uralkodó osztály tudata pedig szükségszerű; később az uralkodó csoportok fenntartó és rendszerműködtető szükséglete került a fókuszba.”16 Vagyis Gramsci úgy véli, hogy az uralkodó osztály kialakítása egyet jelent a világnézet (Weltanschauung) kialakításával. Marx hasonló megfigyelést tett, mely szerint minden korszak vezető eszméi egyben az adott uralkodó osztály eszméi is.17 Ebben a világnézetben a gazdasági szempontok mellett meghatározó a politikai és a kulturális szempont is. Gramscinál tehát sokkal meghatározóbb elem az eszmék hegemóniájának középpontba állítása, mint Marxnál, akinél mindez a gazdasági elméletéből és a determinációból következik. Ezek alapján azt állíthatjuk, hogy a politikai rendszerek története felfogható a különféle politikai eszmék, valamint az ezekhez kapcsolódó tudományos, gazdasági és elithálózatok közötti hegemóniaharc történeteként is. Gramsci felfogásához kötődik (és az államszocialista rendszerek neoliberalizálódásában is kulcsfontosságú) a „történelmi tömb” vagy „blokk”, amely kifejezi a társadalmi tagoltságot és bonyolultságot, hiszen Gramsci szerint az alap/felépítmény történelmi blokkot alkotnak. „Mindig megfelelő politikai kezdeményezésre van szükség ahhoz, hogy a gazdasági hajtóerő kiszabaduljon a hagyományos politika béklyóiból, azaz hogy megváltozzon azoknak az erőknek a politikai vezetése, amelyeket meg kell nyerni egy új, homogén, belső ellentmondásoktól mentes gazdasági-politikai történelmi blokk létrehozásához, mivel két »hasonló« erő csak egy sor kompromisszumon keresztül vagy a fegyverek erejével ötvöződhet új szervezetbe, azaz vagy szövetségként, vagy az egyiket a másiknak kényszer útján alárendelve egyesülhet; az a kérdés, megvan-e az utóbbihoz szükséges erő, és »kifizetődő-e« bevetni. Ha valamely erő legyőzéséhez két másik erő egyesülésére van szükség, a fegyver és a kényszer felhasználása (feltéve, hogy megvan rá a hajlandóság) pusztán módszertani hipotézis, hiszen az egyetlen konkrét lehetőség a kompromisszum, mivel az erőt csak az ellenség ellen lehet bevetni, nem pedig az egység egyik része ellen.”18

Más megközelítést alkalmaz Luc Boltanski és Ève Chiapello A kapitalizmus új lelke című könyvükben, amelyben az vizsgálják a szerzők, hogy a neoliberalizmus hogyan vált a kapitalizmus aktuális szakaszává.19 Az általuk használt „szellem” kifejezés Max Weber klasszikus megközelítésére utal, és értelmezésük szerint a kapitalizmus egy sajátos etikát, ethoszt, más tekintetben kötelezettséget hozott lére a korlátlan tőkefelhalmozás tekintetében.20 Boltanski és Chiapello nem az előbb, Gramsci kapcsán jelzett (az elitek materiális érdekeit biztosító) „domináns világnézet” értelmében használják a fogalmat, hanem ráirányítják a figyelmet az ideológia praktikus oldalára, vagyis arra, hogy a mindennapokban mit jelent az ideológia gyártása és fogyasztása. Ezzel egy tágabb kulturális magyarázatot kínálnak fel, amelyben nem az lesz az elsődleges, hogy az ideológia miként legitimál, hanem az, hogy miként integrálja és szervezi meg a társadalmat.21

Alkalmazzuk is bármelyik megközelítést, vizsgálódásunk alapján világos lehet, hogy a neoliberalizmus korántsem „a közgazdasági elméletek egyike volt, hanem a globális rendszer lényege, mivel rendszerszerűen átfogta a gazdaság, a politika és a kultúra nagy társadalmi alrendszereit”.22 A neoliberális hegemónia tehát egy többgyökerű jelenség, és fő összetevői a liberális demokrácia meghatározó politikai paradigmává válása; a liberális alkotmányosság (alkotmányos demokrácia) meghatározó közjogi paradigmává válása a hidegháborús világrend összeomlásával; és a neoliberális globalizáció, vagyis globális neoliberális pénzügyi világrend (a tőke szabad és korlátlan áramlása, a termelés nemzetközivé válása) kialakulása, amely megelőzte a posztszovjet rendszerváltásokat. Francis Fukuyama ennek a jelentéskomplexumnak a leírására használta a „történelem vége” kifejezést.23

Dieter Plehwe utal arra, hogy nagyszámú jobboldali liberális kezdett el a klasszikus liberális elmélet keretében a laissez faire kapitalizmus és az állam–piac dichotómia korlátairól elmélkedni, amikor a nagy gazdasági válság (1929) lényegében aláásta a létező kapitalizmust és a magántulajdon intézményét.24 Vagyis a neoliberálisok egyaránt veszélyesnek tartották a szocializmust és a hatékonyságát vesztett klasszikus liberalizmust. A neoliberálisok a szociális és politikai liberalizmus képviselőivel versengtek a kapitalista világrendszer uralásáért folytatott versenyben. A neoliberalizmus ebben az értelemben ellenforradalminak számított, hiszen fő célja az állami beavatkozásra és a nagy beavatkozó kormányzatra vonatkozó tendenciák megállítása és lehetőség szerinti visszafordítása volt.25 Bár a reaganizmus és a thatcherizmus egy új jobboldali ideológiai projekthez vezetett, amelyben lényegében a laissez faire kapitalizmus és a kulturális konzervativizmus összeolvadásának lehettünk tanúi, a neoliberalizmus korántsem maradt kizárólag jobboldali projekt, és éppen ez mutatja a benne rejlő hegemón-potenciált, hiszen igen komoly hatást gyakorolt mind a liberális, mind a szociáldemokrata pártokra. A neoliberalizmus – piaci fundamentalizmusként26 – az angol-amerikai politikai szférában lényegében hegemón pozícióba emelkedve, a globalizált kapitalizmus ideológiája lett a 20. század végétől.

Jurgen Reinhoudt és Serge Audier (utalva arra, hogy maga az európai integráció és maga az Európai Unió egyfajta neoliberális projektként jött létre, ahol meghatározó az erős államra vonatkozó törekvés) élesen világítanak rá a neoliberalizmus azon látszólag ellentmondásos sajátosságára, amely többek között jelen kötetet is ihlette: „Valójában nem világos, hogy a »neo-liberalizmus« az állam »kivonulására« utal-e a gazdaságból, vagy éppen ellenkezőleg, egy erős állam felemelkedésére, amely garantálja a piaci alapú versenyt. Pontosan az ilyen homályosságok miatt indokolt visszatérni a neoliberalizmus gyökereihez.”27 Ebben a kötetben amellett érvelek, hogy éppen az államszocialista Kádár-rendszerre nehezedő neoliberális nyomás mutatta azt meg, mennyire fontos a neoliberalizmus számára az erős és piacot támogató állam, illetve a kelet–nyugati tudás- és ideológiaáramlás.28 Sőt, a nyugati neoliberálisok szemében éppen a keleti tapasztalatok mutatták meg az erős állam igazi, gyakorlati jelentőségét.

A liberalizmus mindig is tartalmazott egyfajta bizalmatlanságot a néppel, a társadalommal szemben, valamint egy olyan percepciót, hogy az állam piaci tőkés érdekek alá rendelésére éppen a társadalom (morálisan megbízhatatlan tömeg) miatt van szükség. Polányi Károly mindezt a következőképpen fogalmazza meg: „A liberális vezetők unos-untalan azt ismételgetik: a 19. század tragédiája abból származott, hogy az ember nem volt képes hű maradni a korai liberálisok szelleméhez, hogy őseink nemes kezdeményezését a nacionalizmus és az osztályháború, az anyagi érdekszövetségek, a monopolisták, mindenekfölött pedig az hiúsította meg, hogy a dolgozók nem voltak képesek felismerni a korlátozatlan gazdasági szabadság jótékony hatását az összes emberi érdekre, köztük a sajátjukéra is. Így aztán – mondják – a nép intellektuális és morális gyengesége hiúsította meg a hatalmas intellektuális és morális haladást, az önzés erői semmisítették meg azt, amit a felvilágosodás szelleme elért.”29 Ezt a koncepciót fejleszti tovább és teszi globálissá a neoliberalizmus.

A neoliberalizmus és az államszocialista rendszerek azért voltak képesek az összekapcsolódásra, mert mindkettőben nagyon fontos az erős állam paradigmája, ami a neoliberalizmusban a piacot, az államszocializmusban a rendszer fenntartását és a társadalompolitikai célkitűzéseket szolgálja. A két rendszert egymás felé gravitáló tényezők – továbbá az, hogy a munkás önszerveződést, a sztrájkokat egyaránt beszüntették – domesztikálták: a neoliberális rendszer erőszakkal, korrupcióval, az államszocialista rendszerek pedig jóléti intézkedésekkel és bürokráciával… … …

Amerikanizáció a vasfüggönyön túl

Takács Róbert

A Cambridge online értelmező szótára tömören határozza meg az amerikanizáció fogalmát: az a folyamat, amelyben a világ egyre hasonlatosabbá válik az USA-hoz vagy az amerikai emberekhez és kultúrához.1 Elképzelhető-e, hogy ez a jelenség, amely a 20. század egyik meghatározó tendenciája volt, a vasfüggönyön át is hatott? Egy olyan társadalmi berendezkedésben, amely önmagát a kapitalizmussal és 1945 után annak legfőbb, szuperhatalmi státuszt kivívó képviselőjével, az Egyesült Államokkal szemben határozta meg magát? Egy olyan országban, ahol az 1980-as években lehetett Foxi Maxit nézni a hétvégi matiné keretében, Donald-rágós miniképregényeket gyűjteni, őrsöket Mickey egérről elnevezni, farsangkor cowboynak öltözni és a trafikban Csillagok háborúja-témájú kirakóst venni, a körúton pedig – igaz, csalamádéval megspékelve – hamburgerezni?2 Spoiler következik: a válasz minden bizonnyal igen. Az alábbi tanulmány ezt a kérdést járja körül.

Néhány állítást már a bevezetőben tennünk kell. Mindenekelőtt azt hangsúlyoznánk, hogy a hatások és kölcsönhatások a „vasfüggöny” ellenére léteztek, működtek. Ennek legfőbb oka az volt, hogy a „vasfüggöny” nem zárt hermetikusan, nem is vasból volt, legfeljebb nejlonból.3 A II. világháború utáni években, a koalíciós kormányzás idején a korábbi ellenséges nyugati országok kulturális termékei és mintái is visszatértek Magyarországra: a francia, angol és amerikai filmeket újra játszották a mozik, a szövetségesek íróit – köztük a lektűrszerzőket – kiadták és színre vitték, a nyugati képzőművészeti irányzatoknak megvoltak a hazai követőik, a vendéglátóhelyeken szvinget játszottak stb. Az 1948-ban induló bezárkózás után már csak a haladónak minősített művészet számíthatott meleg fogadtatásra, az utazások – akár tudományos-művészeti céllal, akár magánjelleggel – ellehetetlenültek. Ám 1953 után ez megváltozott: a hruscsovi nyitás és desztalinizációs politika az elzárkózás helyett a kontrollált nyitást, a katonai helyett a gazdasági és ideológiai versengés előtérbe helyezését választotta.4 Ez pedig a kulturális import és érintkezések fellendülésével és az ettől elválaszthatatlan kulturális hatások felerősödésével járt. Ennek kapcsán már az 1950-es évek adatai is beszédesek.

A másik állításunk: Amerika – és általában a Nyugat – nem volt egynemű. A szovjet blokk országainak nyilvánosságában sűrűn használták a „másik Amerika” kifejezést, ami változó tartalommal ugyan, de azt fejezte ki, hogy az Egyesült Államok társadalmának, kultúrájának van egy értékes, haladó – és természetesen ellenzékbe szorított – oldala is, amely társadalomkritikus, amely baloldali és amely egyenlőséget hirdet. A „másik Amerikában” tehát az államszocialista rendszerek a hasonlót vélték megtalálni az antagonisztikussal szemben, így az ezzel való kapcsolattartás ideológiai veszély helyett lehetőséget hordozott, ahol a cél nemcsak a hazai önkép megerősítése volt, hanem a „másik Amerika” segítése, erősítése is. Tegyük hozzá, ez a „másik Amerika” 1953 előtt lényegében arra szűkült, ami a sztálini kultúrpolitika számára is „szocialistának” számított, és csak ezt követően kezdett fokozatosan bővülni a kör. Ennek a „másik Amerikának” a megerősödése viszont sohasem következett be olyan mértékben a politikai színtéren, mint Európában az osztrák, német vagy francia szociáldemokrata pártok hatalomra jutásával, aminek nyomán megbízható politikai partnerség is létrejött e kormányok és a szovjet blokk országainak vezetése között. Ráadásul e „másik Amerikából” – különösen az 1960-as évek ellenkulturális mozgalma nyomán – számos jelenség egyúttal fenntartásokat is kiváltott.

A fentiekhez, a „másik Amerika” fogalmának tágulásához: a kultúra területén elhíresült 3T, a „tiltott”, a „tűrt” és a „támogatott” művek vagy egyéb kulturális alkotások egzaktan sohasem voltak lefektetve vagy kilistázva. Kategóriái nemcsak egy adott pillanatban számíthattak képlékenynek (például kontextustól függően), hanem időben is változtak. Ráadásul nem is csak egyenes trendvonalak szerint, hanem aktuális hatásoktól függően cikcakkokat is leírhattak. Ami megjelenésekor veszélyként tételeződött és heves ellenreakciókat váltott ki, az az idő múlásával már nem tűnt a szocializmus lényegével ellentétesnek, sőt kísérlet történhetett integrálására; különösen, ha kizárására már nem nyílt lehetőség, vagy az nagyobb kockázatot hordozott.

Negyedszer, az amerikanizáció folyamata nem a szovjet és a nyugati galaxis küzdelmének idején jelentkezett. Az USA a 19. században lett nagyhatalom. Az I. világháború idején nemcsak Amerika gazdasági és katonai ereje vált nyilvánvalóvá, hanem azt követően, az 1920-as években az amerikai kultúra is elindult világhódító útjára.5 A hollywoodi film az 1920-as évek során Európa országaiban is dominánssá vált,6 amely nemcsak a mozistatisztikákban jelentkezett, hanem az amerikai sztárok kultuszában is. Ez utóbbi nemcsak az újságok hasábjain mutatkozott meg, hanem például egy új típusú nőideál megjelenésében is.7 És persze hódított a legamerikaibb zene, a dzsessz is, a hozzá kapcsolódó modern táncokkal, a shimmyvel, one steppel és társaikkal.8 1941 decemberében, négy nappal az USA-nak küldött hadüzenet előtt, a Magyar Film magazin címlapján még ekképp hirdették Walt Disney legújabb rajzfilmszenzációját: „Bevonul győztes hadával az új hódító – Pinocchio.”9

Ötödször: a hidegháborús konfliktus eszkalálódása után az amerikai hatások nem tudtak a két világrendszer küzdelmétől függetlenül jelentkezni. Miközben a kultúra, az életmód amerikanizálódása Nyugat-Európában is kihívásként jelentkezett, amely a nemzeti önazonosság, a hagyományok megőrzése, a magas és az elit kultúra ütközése, a gazdasági önállóság stb. dilemmáit vetette fel. A szovjet blokk országaiban viszont az 1940-es évek végén a Nyugattal való szakítás és a nyilvánosság szovjetizálása azt eredményezte, hogy a kultúrpolitika szinte minden területen az amerikai kultúrát találta meg a szocialista célok ellenpontjaként és jelenítette meg abszolút rosszként, miközben az amerikai kulturális élet is mutatott pánikreakciókat a mccarthyzmus idején, és vállalt is szerepet az antikommunista propagandában. Ám a teljes elzártság időszaka viszonylag rövid maradt, és a desztalinizációs időszakban meginduló óvatos kapcsolatépítés, a rivalizálással, gyanakvással és kulturális behatolási törekvésekkel teli párbeszéd idején a kapcsolatok, transzfercsatornák újraéledhettek, és az új impulzusok korábbi emlékekre rakódhattak.

Hatodszor, az amerikanizáció impulzusai – bár természetesen nem lehettek függetlenek tőle – nem követték mechanikusan a bilaterális kapcsolatok alakulását. 1953, az olvadás kezdete fontos töréspont, amely egyáltalán újra lehetővé tette a kölcsönhatásokat és érintkezéseket. Az 1956-os forradalom leverésével mélypontra jutottak a magyar–amerikai kapcsolatok, ennek ellenére 1956 és 1963 között mégis jelentős kulturális transzferekre került sor,10 másrészről viszont Lengyelországgal már 1957-ben,11 a Szovjetunióval a Lacy–Zarubin-egyezmény értelmében már az 1958/59-es tanévben megindult az amerikai tudományos csere, amelyet csak 1964-ben követett a magyar–amerikai Ford-ösztöndíjprogram.12 A zenei vagy divathatások viszont olyan globális hullámként terjedtek el, amelynek logikája független volt a szuperhatalmi szembenállástól. Ennek kapcsán érdemes aláhúzni, hogy nem az 1970-es évek végén nyugvópontra jutó bilaterális kapcsolatok (a kulturális egyezmény megkötése 1977-ben, a korona visszaadása 1978 januárjában) voltak kiváltó okai az amerikai hatások felerősödésének az 1980-as években; az mindenekelőtt a kulturális élet – gazdasági kényszerek nyomán – egyre feltartóztathatatlanabb kommercializálódásának eredménye volt.

Az bizonyos, hogy nemcsak a korszak hivatalos kultúrpolitikája, de a tudományos-kulturális, közéleti diskurzusa sem beszélt amerikanizációról, legalábbis nem nevezte így az amerikai kulturális befolyás megjelenését és növekedését. Nem is tehette, hiszen azt nem ismerhette el, önmagát kellett volna megtagadni ehhez: a békés egymás mellett élés közepette minduntalan hangoztatták, az érintkezés és párbeszéd nem jelent ideológiai megbékélést vagy közeledést.

Az Arcanum adatbázisában szereplő magyarországi lapokban mindössze tizenegyszer említették az amerikanizáció folyamatát 1975 és 1990 között, és e csekély számú mintában sem azonos értelemben használták. Kétszer szerepelt az amerikanizáció az Egyesült Államokon belüli társadalmi folyamatok leírásaként, vagyis ezekben a cikkekben az amerikanizáció az olvasztótégely, az amerikai nemzet kialakulásának szinonimája volt.13 Az I. világháború előtt ez volt a kifejezés elsődleges jelentése.14 Előfordult olyan gazdasági kontextusban, ahol a szó jelentése az amerikai gazdasági modell átvételére utalt,15 egy tanulmány az európai politikai élet amerikanizációja mellett érvelt,16 míg az NSZK kapcsán a nyugatnémet társadalmi berendezkedés egészére is vonatkozott a fogalom.17

Néhány bejegyzésben felbukkant ugyanakkor az amerikanizációnak az a fajta – kultúrához kötődő – értelmezése is, amelyet jelen tanulmány is alkalmaz, és amely az amerikai kultúra más, nemzeti kultúrákra gyakorolt kiemelt hatásán alapul, beleértve ebbe az amerikai kulturális termékek elterjedésén túl a fogyasztás, a divat, az életmód, a környezet amerikai mintájú befolyásolását is. Az említett 1990 előtti idézetek az ilyen jellegű hatásokat csak Nyugat-Európa kapcsán kötötték össze az amerikanizáció folyamatával. Míg a gazdaság és társadalom kapcsán a nyugatnémet asszociáció fordult elő, a kulturális amerikanizáció Franciaországgal fonódott össze. Az USA nemzetközi súlyának köszönhetően világnyelvvé váló angol a francia nyelv – és kultúra – pozícióit mosta alá: „a világ nyelvei »egyfajta piramist« alkotnak, amelynek felépítését az »amerikanizáció« határozza meg”.18 Jean-Paul Belmondo pedig – a Stúdió ‘87 adásában! – arra panaszkodott, hogy a hollywoodi filmek kiszorítják a francia alkotásokat, és a kritikus azt is nyugtázta az 1980-as évek elején Párizsban letelepedő grúz rendező, Otar Joszeliani akkor bemutatott filmje kapcsán, hogy olyan párizsi környezetben játszódik, „amelyet egyelőre megkímélt a vad amerikanizáció, az egyenízű ételt mérő egyenéttermek, a parkolóházak, a felhőkarcolók és a bevásárlóközpontok minden ódon meghittséget letaroló hulláma”.19

Valójában ez abból a szempontból sem meglepő, hogy az amerikanizáció kifejezést a vizsgált korszakban Nyugaton is elsősorban a nem szocialista világ kapcsán használták, még a tudományos diskurzusban is.20 A rendszerváltás után megjelent első átfogó történeti munka is Ausztria esetét tárgyalta.21 Az ezredforduló után fedezte fel a kutatói érdeklődés az amerikanizáció olyan jelenségeit, amelynek – a jugoszláv esetet leszámítva elsősorban egyes részterületeket érintő – bővülő irodalma az alábbi tárgyalás során is megjelenik.

Jelen tanulmány nem arra kérdez rá, hogy létezett-e amerikanizáció a „vasfüggönyön túl”, hanem inkább arra, milyen volt a „létező amerikanizáció”, vagyis az amerikai kulturális termékek és minták megjelenésének, terjedésének, adaptálásának a folyamata, amely kitapintható, dokumentálható volt a korban. Milyen mértéket öltött, hogyan reagált a (kultúr)politika, és milyen nyilvános diskurzus fonódott köré. Felhasználva számos, egyes részterületeket érintő munkát, valamint kevésbé reflektorfényben álló, de jellegzetes területeket feltárva levéltári és – a diskurzuselemzés érdekében – széles körű sajtóanyag segítségével mutatja be az amerikai hatások négy nagyobb kérdéskörét: a filmet, a zenét, a képi műfajokat és a fogyasztói kultúrát… … …

Nyitás és médiapolitika a Kádár-korszakban

Kékesdi-Boldog Dalma

A Kádár-korszak a médiarendszer-elméletek tükrében

A médiarendszer és a politikai rendszer kapcsolatát az összehasonlító médiarendszer-elméletek (comparative media theory vagy media systems theory) vizsgálják. Ezek fő szabályként fogalmazzák meg azt, hogy a médiarendszer működésére döntő hatást gyakorol a politikai rendszer; ezen túlmenően fontos tényezőként számolnak a médiarendszert befolyásoló gazdasági, társadalmi, kulturális, vallási, nemzeti-etnikai, technológiai tényezőkkel, globális és lokális hatásokkal.1 A médiarendszerek főbb jellemvonásait magyarázhatjuk közvetett, vagyis történelmi, illetve közvetlen, vagyis környezeti okokkal: az előbbiek inkább az egyes médiarendszerek közötti hasonlóságokat, az utóbbiak inkább a köztük lévő különbségeket indukálják. A tudományterület egyik első, nagy hatással bíró munkájában Fred Siebert, Theodore Peterson és Wilbur Schramm arra a következtetésre jutott, hogy a médiarendszer képes tükrözni a fennálló politikai és társadalmi rendszer sajátosságait.2 Ebből kiindulva a szerzők megkülönböztették egymástól a szabadelvű és a tekintélyelvű sajtómodellt, továbbá ezek variánsaiként írták le a társadalmifelelősség- és a szovjet-kommunista almodellt.

A szovjet-kommunista típusú sajtómodell fő jellemzőit tekintve egységesen, de a tényleges praxist tekintve más-más formában valósult meg a Szovjetunió által ellenőrzés alatt tartott kelet-közép-európai államokban.3 Ebben a modellben alapvetően az a tekintélyelvű médiairányítási elv érvényesül, amely szerint a sajtónak a tájékoztatással egy időben aktív szerepet kell vállalnia a világ dolgainak értelmezésében és a pártpolitika legitimációjában. Így a nyilvánosságban a propaganda elsőbbséget élvez a tájékoztatással szemben,4 és nem megengedett a politikai rendszer alapelveinek, működésének és a párt döntéseinek kritikája.5 Az információáramlás felülről lefelé történik, a kommunikációs csatornák pedig nem a hatalom társadalmi ellenőrzését szolgálják, hanem a társadalom politikai ellenőrzését teszik lehetővé.

Magyarországon a kommunista hatalomátvételtől a rendszerváltásig a szovjet-kommunista típusú sajtómodell volt érvényben, ám több egyedi jellemzővel is bírt.6 A magyar médiarendszer elkötelezett volt a szovjet típusú sajtómodell iránt, ugyanakkor nem volt egységes, mert a médiairányítás nem kizárólag autoriter jellegű volt, hanem több alkalommal úgynevezett liberalizációs tendenciák is érvényesültek a működésében.7 A média és a politikai rendszer kapcsolatában állandó vonás volt, hogy a párt mindvégig szorosan kézben tartotta és ellenőrizte a médiarendszert, ám a médiairányítás jellege – különösképp a Kádár-korszakban – többször változott: a politikai kontroll hol szigorúbb, hol megengedőbb volt az évek során. Érvelhetünk úgy, hogy a magyar médiarendszer működésére nagyobb hatást gyakoroltak a közvetlen, környezeti okok, mint a történelmiek. Ez egyrészt azzal magyarázható, hogy folyamatosan jelentkeztek tájékoztatási kihívások és a nyilvánosság előtt nehezen interpretálható kérdések és problémák, amelyeket a magyar pártvezetés eltérő módon kezelt, így ezek nyilvános tárgyalása is eltérő módon valósult meg. Másrészt a médiairányítás változásait és a média szerepfelfogásának alakulását (is) nagymértékben befolyásolta az előbb szándékolt, utóbb már kényszerű Nyugat felé nyitás, amelyet a desztalinizációs politika mellett 1968 után már az új gazdasági mechanizmus és az – előbb eredményes, majd fokozatosan kifulladó – életszínvonal-politika is katalizált.

Jelen keretek között – médiarendszer-elméleti megközelítést alkalmazva – korabeli primer források (pártkongresszusi határozatok külpolitikai passzusai, valamint az agitációval és propagandával, illetve a médiairányítással kapcsolatos határozatok, feljegyzések, hivatalos dokumentumok) segítségével a Nyugat felé nyitás és a médiairányítási elvek változása közötti összefüggéseket vizsgálom a Kádár-kori Magyarországon.

Médiairányítás a Kádár-korszakban

Annak ellenére, hogy a média elvi irányítása retorikai szinten mindvégig követte a szovjet modellt, a tényleges praxist sok más tényező is befolyásolta. A törvényi szabályozás hiánya és a kézi vezérlés jelentős mértékű kiszámíthatatlanságot eredményezett mind az újságírók, mind a közönség körében. 1986-ig nem volt sajtótörvény: mindaddig alacsonyabb szintű jogszabályok rendelkeztek az alapvető sajtóközigazgatási kérdésekről, ám az 1986. évi II. törvény sem rendezte – nem is volt szándékában rendezni – a média állami- és pártirányításának párthatározatokban körvonalazott, de ott sem precízen lefektetett gyakorlati kérdéseit.

A Kádár-korszakban végig domináns volt a média politikai instrumentalizációja, amely 1958-tól kezdve újra és újra rögzítésre került a döntéshozó szervek hivatalos feljegyzéseiben. A média eszközelvű használata során a politikai vezetés formális és informális rendelkezésekkel, jogi szabályozókkal befolyásolja a média tartalmát annak érdekében, hogy az csak a párt nézeteit terjessze, annak politikáját propagálja.8 Ezt az irányítási módot a Magyar Szocialista Munkáspárt Politikai Bizottsága (PB) 1958-ban a következőképpen fogalmazta meg: „A sajtóra és a rádióra nagy feladatok hárulnak: nevelnie kell a népet, meg kell győznie a párt politikájának helyességéről, alakítania és formálnia kell a közvéleményt, szerveznie és mozgósítania kell a tömegeket, ápolnia és fejlesztenie kell a párt tömegkapcsolatait.”9

Bár a rendszerváltásig voltak kisebb-nagyobb súlyú közvetlen beavatkozások, mint például a lap- és frekvenciaengedélyek kiosztása, a papírelosztás, a nyomdából kikerülő lapok bezúzása vagy a nyugati rádióadások frekvenciáinak zavarása,10 a médiairányítás döntően közvetett módon, kézi vezérléssel zajlott. Az előzetes cenzúrát egyrészt a sajtótervek és párthatározatok, másrészt a szerkesztőségi értekezletek és a tényleges szerkesztői gyakorlat biztosította. Ezek mellett folyamatosan fennállt a direkt beavatkozás lehetősége: a szerkesztőségi telefonhívások, az „utólagos rendteremtés” – a dorgálás, a prémiummegvonás és az úgynevezett „igazoló jelentések” kikényszerítése –, ami szakmai és egzisztenciális fenyegetettséggel járt,11 és ennélfogva kikényszerítette a szerzői és szerkesztői öncenzúrát. A hivatalos kommunikáció tartalmának ellenőrizhetősége miatt a médiarendszer hierarchikusan épült fel, és – számos más területhez hasonlóan – folyamatosan állambiztonsági megfigyelés alatt állt.

Az 1958-as sajtóhatározat alapján rendszeresítették a főszerkesztői értekezleteket, ahol közzétették az általános tudnivalókat, a párt szerveinek utasításait, döntéseit. Itt zajlott a „lapbírálat” is, a kiadott sajtócikkek utólagos cenzúrája, amelynek során a sajtó munkatársai értesültek egy-egy konkrét anyaggal kapcsolatban a pártvezetés kritikai megjegyzéseiről, elmarasztalásáról, jövőbeli javaslatairól.12 Ugyanakkor az egyszemélyes főszerkesztői felelősség – amely a rendszerváltásig a sajtóirányítás egyik legfőbb eszköze volt – értelmezhető úgy is, mint ami idővel elősegítette bizonyos lapok mozgásterének bővülését, a lapok lassú tartalmi színesedését és politikai függetlenedését.13

Az irodalom, a (képző)művészetek és bizonyos mértékben a tudományos élet irányítása a differenciált kultúr- és tájékoztatáspolitikán keresztül zajlott, amely „támogatott”, „tűrt” és „tiltott” kategóriák mentén tekintett a nyilvános szféra tartalmára.14 A kategorizálás gyakorlatában nagy tere nyílt a szubjektivitásnak, valamint a szívességeken és az elkötelezettségeken alapuló személyes kapcsolatrendszernek.15 Mivel nem volt egyértelmű és kiszámítható klasszifikációs rendszer, a 3T egyszerre volt lehetőség és korlát: a tűrt kategória kiszélesítette a korábbi nyilvánosság határait és lehetővé tette annak differenciálódását, vagyis idővel segítette a körkörös nyilvánosság kialakulását, ám egyben megnövelte a médiában dolgozók szerepét és felelősségét is. Ebben a zömmel közvetett cenzúrát alkalmazó rendszerben az sem volt mindig világos, hogy a támogatás vagy a tűrés a szándékolt átpolitizálás vagy éppen a liberalizálás eszköze volt-e.16

A kategorizálás legfőbb alapelve már az 1958-ban elfogadott művelődéspolitikai irányelvekben rögzítésre került, és ez a gyakorlat folyamatosan az irányítás előterében maradt, mert egyre alkalmasabbnak bizonyult a pártvezetés számára. 1962-ben a Magyar Szocialista Munkáspárt VIII. kongresszusán már felderengett a „tűrt” kategória létezése – mint mondták: a pártvezetés a kulturális fejlődés érdekében teret ad „minden más jó szándékú, nem ellenséges művészeti tevékenységnek is”.17 Az Aczél-féle kultúrpolitika abban az értelemben egyedülálló volt a keleti blokkon belül, hogy retorikai szinten atyáskodó hangvételű, a társadalmat széles körben megszólítani és oktatni, nevelni szándékozó cenzúrarendszer volt.18 A „3T” személyes jellegű kommunikációja ellenére Aczél György nem zárkózott el a határozott lépésektől sem.19

1966-ban, a Kulturális Elméleti Munkaközösség tanulmányában kristályosodott ki, hogy a magyar kultúrpolitikában a hármas differenciálás a kultúra és a média irányításának legfőbb szempontrendszere: „Az irányításnak ebből kiindulva kell választania: mi az, amit támogat, terjeszt, népszerűsít, mi az, aminek létéről tudomást vesz, és végül mi az, amit elutasít.”20 Az osztályozás a kulturális-szellemi termékek piacán is megjelent. A leglátványosabb módon abban, ahogy a műveket sávosan árazták be, ezzel is befolyásolva elérhetőségüket.21 Hasonló volt a helyzet a szerzői honoráriumok esetében is… … …

A „NATO-történetírás” kritikájától a „KGST-történetírás” diadaláig? – A magyar történetírás szemléletváltása 1956 után

Csunderlik Péter

A tanulmány kezdetén két idézetet mutatok be, mindkettő egy-egy, az Egyesült Államokban megjelent, a Habsburg Birodalomról szóló mű magyarországi ismertetéséből származik. Először Gonda Imre megjegyzését idézném Robert A. Kann The Habsburg Empire című, 1957-ben megjelent monográfiájának1 1959-es kritikájából: „Hogy a Nato-nak egyszerű »védelmi« feladatain kívül egyéb hivatása is van, az eddig sem volt titok. Az sem különösen új felfedezés, hogy a Nato hovatovább sajátos »ideológiai« központtá is lesz, abban az értelemben, hogy a hidegháború katonai módszereit és céljait eszmei térre is kivetíti, s a nyugati polgárság sajátos szellemiségét is a Nato-életforma s a Nato-szemlélet jegyében alakítja át. Az új Nato-szemlélet kialakításában a nyugati ideológusoknak igen jelentős szerepük van. De ezek között is kiemelkedő helyet foglalnak el a történészek. Az ő feladatuk, hogy a közeli vagy távolabbi múltat úgy fessék át Nato-színűre, hogy a Nato célkitűzéseit igazolhassa.”2

Hasonló módon folytatódik tovább a „NATO-szemlélet” és a „NATO-történetírás” kritikája. Gonda Imre tizenegyszer említi a „Nato” szót, és csak aztán írja le először a „Habsburg Monarchia” nevét. A recenziójában Gonda arra élezte ki bírálatát, hogy Robert A. Kann a Habsburg Birodalom integratív szerepének méltatásával valójában NATO-propagandát folytat. Gonda Imre a Rákosi-korszak negatív Monarchia-képéből indult ki, amely szerint Magyarország „gyarmati helyzetű” volt az Osztrák–Magyar Monarchiában, és ki volt zsákmányolva.

A másik idézetet Ránki György 1988-as recenziójából választottam, amely John Komlos The Habsburg Monarchy as a Customs Union3 című, 1983-as művét ismertette: „Komlós szerint nem csupán arról nincs szó, hogy Ausztria kizsákmányolta volna gazdaságilag Magyarországot, mint azt a közvélemény egy része feltételezte, és hosszú ideig a magyar történetírás is állította, de még arról sem, hogy a komparatív előnyök alapján mindkettő élvezte volna a házasság előnyeit, ahogy a magyar gazdaságtörténészek manapság vélik. Komlós szerint az előnyöket elsősorban Magyarország élvezte.” És bár Ránki György valamelyest kritizálta a módszert, amellyel John Komlos erre a megállapításra jutott, hozzátette: „igaza van, hogy Magyarország a házasság előnyeiből jócskán kivette a részét”.4

Ránki György ezzel az egyik utolsó írásával szépen illusztrálja – a „komparatív előnyökre” hivatkozással – azt a birodalmi együttélés mellett érvelő történetírói szemléletet és gazdaságtörténészi módszertant, továbbá reformorientált attitűdöt, amely a Kádár-kori magyar történetírás reprezentatív szerzőpárosának munkásságát jellemezte, és amelyet informálisan „KGST-történetírásnak” neveztek az 1970–1980-as években, ahogy Gyáni Gábor rámutatott az Osztrák–Magyar Monarchia magyarországi emlékezetét áttekintő tanulmányában.5 De már Kovács András is ekként írt a Kádár-kori magyar történetírás csúcsteljesítményének számító, nemzetközileg is ismert Berend–Ránki-páros életművéről a Bibó-emlékkönyvben.6

A két idézetet azért választottam ki a Történelmi Szemle és a Századok recenziós rovataiból, mert egyfelől mutatja, hogy három évtized alatt milyen mértékben átértékelődött az 1867-es kiegyezés és az Osztrák–Magyar Monarchia megítélése. Másfelől Gonda és Ránki megközelítésének különbsége nemcsak a szemléletváltásra, de a módszertani fejlődésre is rámutat, és leginkább arra, hogy a nyugati „polgári” történeti irodalom elutasításától hogyan jutottak el a nyugati eredmények hasznosításáig a Kádár-korszakban. Elég most arra utalni, hogy Berend és Ránki munkásságának egyik fő inspirálója Walt Whitman Rostow A gazdasági növekedés szakaszai című, 1960-as amerikai műve volt.7

Berend és Ránki annak köszönhetően is ismerték az amerikai irodalmat, hogy a magyar történészek közül elsők között kaptak Ford-ösztöndíjat az USA-ba, ahova 1966-ban utaztak ki, a „harmadik évadban” (az előkészítő tárgyalások után az első Ford-ösztöndíjasok 1964 őszén kaptak lehetőséget a kiutazásra)8. A Ford Alapítvány ösztöndíjai mellett később jelentek meg az IREX (International Research & Exchanges Board), a princetoni ACLS (American Council of Learned Society), majd 1978-tól a Fulbright Alapítvány és végül az 1980-as években a Soros Alapítvány ösztöndíj-lehetőségei, előbb esetlegesen, majd szervezetten. A hosszabb tengerentúli kutatóút olyan nagy hatással volt a szerencsés kiválasztottakra, hogy az 1948-ban amerikai útinaplót megjelentető Simone de Beauvoir mintájára egyesek – mint Sőtér István irodalomtörténész vagy Almási Miklós esztéta – egész monográfiában számoltak be amerikai élményeikről.9

Ha nem is önálló kötetben, de a Ford-ösztöndíjat 1966-ban elnyerő Berend T. Iván is megemlékezett memoárjában a Columbia Egyetemen töltött évről, amelyet „második egyetemének” tartott: „Eufóriás boldogságban siettem reggelente kis szállodai szobámból a Broadwayn felsétálva az egyetemre. Az amerikai egyetemi könyvtárak szabadpolcos rendszerétől úgyszólván megrészegülve jártam a raktár-olvasó polcai között, s kedvemre vettem le a nekem tetsző könyveket. Jó részükről nem is hallottam, vagy csak »kritikai« idézetekből ismerhettem őket korábban. […] A kortárs amerikai közgazdasági és gazdaságtörténeti kutatások új utakat mutattak. Alexander Gerschenkron tanulmányai új megvilágításba helyezték mindazt, amit a magyar gazdaság történetéről addig ismertem.”10

Alexander Gerschenkron műveiből csak tíz évvel később, 1976-ban jelent meg először egy összeállítás Válogatás Alexander Gerschenkron gazdaságtörténeti tanulmányaiból címen a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem (MKKE) kiadásában,11 amelynek akkor Berend T. Iván volt a rektora (és mellette a Gazdaságtörténeti Tanszék vezetője). Walt Whitman Rostow műve már 1968-ban megjelent magyar fordításban a Kossuth Kiadónál, csak éppen a mű alcímét hagyták el a magyarországi megjelenéskor: „egy antikommunista kiáltvány”. Jól mutatja ez azt is, hogy a nyugati és a keleti országok történettudományát elválasztó fal – egy biológiai fogalommal – „félig áteresztő” („szemipermeábilis”) volt a Kádár-korszakban.

Az elkövetkezőkben a 1970–1980-as évekbeli nyugati történettudományi kapcsolatok legfőbb irányát és jellegzetességeit tekintem át.12 A kiindulópontom, hogy az 1960-as évek eleji Molnár Erik-vita fogalmilag és szemléletileg is lehetőséget adott arra, hogy a magyar történetírás integrálódjon a nemzetközi tudományosságba. Erre az 1956-ban Angliába emigráló, és aztán Oxfordban C. A. Macartney tanítványaként tanuló történész, Péter László már 1965-ös A magyar nacionalizmus című tanulmányában felhívta a figyelmet.13 Azzal ugyanis, hogy a Rákosi-korszak „nemzeti-függetlenségi harcos” szemléletét lecserélték egy „osztályharcosra”, és ezzel denacionalizálták a történetírást, megnőtt a társadalom- és gazdaságtörténet jelentősége, hiszen utóbbi jellegéből adódóan internacionalista volt. A gazdaságtörténet súlyának növekedése a korszakban persze annak is köszönhető, hogy az 1960–1980-as évek legbefolyásosabb történészei, Pach Zsigmond Pál, Berend T. Iván és Ránki György gazdaságtörténészek voltak.

Ők komoly nemzetközi tisztségeket töltöttek be: 1965-ben Pach Zsigmond Pált választották meg az 1960-as stockholmi történész világkongresszuson alakult Nemzetközi Gazdaságtörténeti Társaság (International Economic Historic Association) alelnökévé, 1978-ban pedig a társaság elnökévé.14 Berend T. Iván 1986–1994 között a társaság alelnöke volt. Nekik volt köszönhető, hogy 1987-ben Magyarországon tartották a Nemzetközi Gazdaságtörténeti Társaság világkongresszusát, amely a korszak legjelentősebb magyarországi történettudományi rendezvénye volt. Azt is Pach, Berend és Ránki kapcsolatrendszere tette lehetővé, hogy a Közgazdaságtudományi Egyetem Gazdaságtörténeti Tanszékén olyan neves nyugati gazdaságtörténészek jártak már az 1970-es években, mint Michael Postan (University of Cambridge), Peter Mathias (University of Oxford), A világgazdaság rövid története című bestseller15 szerzője, Rondo Cameron (Emory University) és a stockholmi iskolát képviselő Bo Gustafsson.16

A külföldi vendégekkel kapcsolatban összességében elmondható, hogy a nyugati történészek viszonylag szabadon járhattak Magyarországra. A kor sztárjai közül járt itt A. J. P. Taylor, Eric Hobsbawm, Fernand Braudel és Immanuel Wallerstein is. Michel Foucault is érkezett volna, csak éppen akkor keveredett botrányba az 1979-es iráni iszlám forradalom támogatása miatt, amelyet antiimperialista felkelésként ünnepelt – aztán hamar kiderült, hogy Khomeini ajatollahot nehezen lehetne progresszív ikonként azonosítani.17

E nyitottság, a nyugati történészek „vasfüggönyön túlra” tett látogatásai nem jelentették azt, hogy ne lettek volna feszültségek is. A kiutasítási botrányok és kitiltások elsősorban a nyugatról visszatérő emigráns magyar kutatókat érintették. Csak néhány eset: az 1969-es nemzetközi Tanácsköztársaság-konferenciára érkező Tőkés Rudolfot – az 1967-ben, az USA-ban megjelent Kun Béla-életrajz és Tanácsköztársaság-monográfia szerzőjét – a konferencia alatt utasították ki Magyarországról (és 1976-ig vízumtiltólistára került),18 Péter Lászlót 1970-ben nem engedték be az országba (így aztán Zágrábban volt kénytelen kutatni a dualizmus kori magyar eszmetörténet forrásait). A Kossuth-könyvén dolgozó Deák Istvánt – aki még 1948-ban hagyta el Magyarországot – 1974-ben toloncolták ki az országból (ő majd 1978-ban tért vissza diadalmasan, mivel tagja volt a Szent Koronát hazaszállító amerikai küldöttségnek19), a Károlyi-kormány külpolitikájáról egy jelentős diplomáciatörténeti művet20 író, 1956-os emigráns Pásztor Pétert pedig 1978-ban… … …

Egy nemzetközi kutatás margójára.
Adaptáció és tudományos transzfer az 1970-es, 1980-as évek hazai munka-, ipar- és üzemszociológiájában

Takács Erzsébet

A tanulmány célja az üzem-, ipar- és munkaszociológia 1970-es, 1980-as évekbeli dilemmáinak bemutatása, különös tekintettel a nyugati adaptáció kérdéseire. Ugyanakkor az eddig még meg nem írt hazai üzem-, ipar- és munkaszociológia diszciplínájának átfogó bemutatására nem vállalkozhattunk, így a vizsgálat egy olyan szerzőpáros, Héthy Lajos és Makó Csaba munkásságára fókuszál, akik a nyugati kutatási eredményekre folyamatosan reflektálva, illetve egy nagyszabású nemzetközi kutatásba kapcsolódva dolgoztak. A korszakban lehetőség nyílt több nagyobb nemzetközi kutatáshoz is csatlakozni, például a hetvenes években az életmód, a nyolcvanas években az érték- és mobilitásvizsgálatokhoz, s ezekhez hasonlóan a kutatások eredményei jelentős hatással voltak a hazai szakszociológiák művelőire.1

Az 1972-től elinduló Automatizáció és ipari munkások című nemzetközi kutatás az új ipari technikák alkalmazásának társadalmi feltételeire, következményeire fókuszált. Az ehhez kapcsolódó első hazai empirikus kutatás ennek megfelelően a munkások alkalmazkodását vizsgálta az (új) technológiákhoz. A hazai iparszociológia számára a legfontosabb annak felmérése volt, hogyan tehető hatékonyabbá az ipar, illetve hogy ezzel párhuzamosan hogyan javítható az ipari dolgozók helyzete, fejlődési perspektívái, munkafeltételei. A vizsgálat tehát jóval túlmutatott a címben foglalt automatizáció hatásvizsgálatán: a nemzetközi kutatás kapcsán lehetővé vált a munkások objektív és szubjektív munkakörülményeinek, a szervezeti megújulási lehetőségeknek, az üzemi demokráciának a feltérképezése, a nyugati és szocialista országokban megszerzett eredmények megismerése, ideális esetben: összehasonlítása.

„A maga nemében eddig egyedülálló nemzetközi társadalomtudományos vállalkozás”2 a bécsi Társadalomtudományi Kutatóközpont koordinálásával ment végbe, mely korábban a Szalai Sándor vezette Időmérleg és iparosodás nemzetközi kutatási programot is koordinálta.3 A tizenhat, részben szocialista, részben kapitalista ország részvételével zajló kutatás hangsúlyosan kelet–nyugati tudományos együttműködési program volt.4 A nyilvános kutatási terv szerint a cél azoknak a hatásoknak a felderítése volt, amelyeket az automatizáció5 ipari térhódítása 1. az ipari munka tartalmában, 2. feltételeiben és 3. a munkásattitűdökben az egyes országokban eltérő körülmények között előidéz.6 A projekthez a fentieken túl tudományos körökben azért is fűztek nagy reményeket, mert először próbálták meg a munka világának gyakran ellentmondásos jelenségeit – a korabeli szóhasználattal – standard feltételek között, standard módszerek, kutatási technikák segítségével komparatív módon elemezni. Ez utóbbit az biztosította, hogy a kutatási kérdések többségét közösen és előre meghatározták. Ezen túl azonban az egyes résztvevők saját kérdéseket is lekérdezhettek a projekt fakultatív részeként, amelynek a magyar kutatók különösen nagy fontosságot tulajdonítottak. Ismételten bírálták ugyanis a kutatási koncepciónak azt a részét, amely hallgatólagosan a kapitalista vállalat-koncepcióból és annak sajátosságaiból indult ki, illetve azt, hogy a kutatás eszköztárát is ehhez igazodva hozták létre. A vállalat széles autonómiájának elképzelésére, valamint a vállalatvezetés és a szakszervezet dualitásának feltételezésére épülő koncepció nyilvánvalóan nem volt tartható a magyar (és más szocialista) mezőben, nem is beszélve a vállalat és az országos irányító szervek kutatásban nem megjelenő viszonyáról.

A magyar kutatóknak valószínűleg nem volt könnyű a nemzetközi kutatócsoportban a szocialista „sajátosságok”, rendszerspecifikus elemek vizsgálati eszköztárba való beemelése mellett érvelni úgy, hogy ehhez nem igazán állt rendelkezésükre bemutatható kutatás a keleti blokkból, ráadásul későn is hívták meg őket az operatív munkacsoportba.7 Ennélfogva nem maradt más lehetőség, mint hogy a fakultatív kutatási részbe építsék be az olyan „nemzeti kérdéseket”, mint a párttal és a szakszervezettel kapcsolatos elvárások, kialakult vélemények, a munkások fő elvárásainak (munka, kereset, munkatársak, vezetők, előrejutás, fizikai munkakörülmények) feltárása.8 Ez természetesen nem járhatott összehasonlítható eredménnyel, mert más szocialista országok nem kérdezték le ezeket a kérdéseket.

A kutatásmódszertanról röviden elmondható, hogy a vizsgálat két alapvető eszköze az – objektívként minősített – általános munkaköri leírás és a – szubjektív – munkás-kérdőív (valójában interjúvázlat) volt. A munkaköri leírás a munkás munkafeladatait és munkafeltételeit írja le külső megfigyelés vagy üzemi/vállalati információk alapján. A munkás-kérdőív a munkás – kérdőíves interjú formájában – lekérdezett benyomásait, véleményét tartalmazta a fenti kérdésekről. A Magyar Vagon- és Gépgyárban 1974-ben megkérdezett szak- és betanított munkásoknak így például munkahelyzetükre vonatkozóan mintegy 300 kérdésre kellett válaszolniuk. A hazai lekérdezés során összesen 543 munkásinterjú, 140 munkaposzt-megfigyelés, 25 szakszervezeti és 30 vezetői interjú készült el.9

Jelen tanulmány tehát e kutatás eredményei mentén vizsgálja a nyugati adaptáció és transzfer problémáit (mely kérdések – számos tekintetben – maguk is részei voltak az eredeti kutatásnak) a munkaszociológia területén. A tanulmány írásakor elsődleges forrásaim a kutatás évtizednyi eredményeit összefoglaló, 1981-ben megjelent kötet,10 valamint a szerzők 1972-ben megjelent munkája.11 Ez utóbbi különösen izgalmas, sőt azt lehet mondani, „friss” olvasmány, mely a tudományos-gazdasági reformot követő valóságfeltárási láznak köszönhetően nagyon nyíltan és részletesen vizsgálja meg az üzemek, vállalatok, munkások és vezetők lehetőségeit, körülményeit, problémáit. A nemzetközi kutatás módszertanára, kontextusára vonatkozó információk a szerzők tudományos beszámolóiból szerezhetők meg.12 A feldolgozás során a szerzők további, egy-egy speciálisabb kérdésre fókuszáló könyveit és tanulmányait is felhasználtam.13… … …

Theiss Ede: Egy nemzetközi hírű közgazdász jelentéktelenné válásának története

Kőhegyi Gergely

A második világháború utáni akadémiai közgazdaságtan legjelentősebb alakjai, Bródy András, Kornai János és Augusztinovics Mária gyakorlatilag autodidakta módon képezték magukat matematikai közgazdásszá. A központi tervezés problémájából kiindulva tették matematikai tudománnyá a közgazdaságtant Magyarországon, és olyan sajátos kutatási irányokat jelöltek ki, amelyek több közgazdászgeneráció pályáját határozták meg. Így, bár többen közülük nemzetközi elismertségre tettek szert a maguk területén, mégsem, vagy csak jóval később tudtak a főáram kutatásaihoz csatlakozni. Mi lett volna, ha az akadémiai élet nem a szovjet direktívákat követte volna Magyarországon? Hogyan alakult volna ekkor a közgazdasági gondolkodás története? Akkor is matematikai tudomány lett volna, csak nem a tervezés, hanem a neoklasszikus irányzat matematikáját használta volna fel? Ha nem Bródy, Kornai és Augusztinovics mondja meg, hogy milyen modelleket érdemes használni, akkor lett volna valaki helyettük? E tényellentétes kérdésekre tényszerű választ adhatunk: nemcsak hogy lett volna, de volt is.

Theiss Ede a világháború előtt a mainstream fellegvárában a legnagyobbakkal dolgozott együtt, a legrangosabb folyóiratokban publikált, és Magyarországra visszatérve óriási lelkesedéssel folytatta a munkát. A háború után egy kis ideig úgy tűnt, jelentős szerepe lesz a hazai közgazdaságtan nyugati mintára történő átformálásában. Azonban a történet másképp alakult. A korban nem szokatlan módon lett félreállítva, de ő – vállalva az állandó megaláztatásokat – nem szökött Nyugatra, itthon maradt. Ha nem húzódik teljesen vissza és nem válik jelentéktelenné az akadémiai élet folyásában, amelyre természetesen jó oka volt, akkor lehet, hogy a többieknek sem önképző módon kellett volna kialakítaniuk a saját közgazdaságtanukat.

A következő oldalakon az ő történetét meséljük el. Először a szocialista éra magyar matematikai közgazdaságtanának kibontakozását ismertetjük röviden. Utána rátérünk Theiss Ede háború előtt felívelő, majd a másik fejlődési iránnyal párhuzamos, hanyatló történetére. Az összehasonlítás mellett kitérünk arra is, hogy a két történet mely pontokon kapcsolódott össze.

A matematikai közgazdaságtan kibontakozása Magyarországon1

A mainstream közgazdaságtan 20. századi történetében több olyan kutatót találunk,2 akik alapvetően befolyásolták e társadalomtudomány matematikai tudománnyá válásának folyamatát. Mégis kijelenthetjük, hogy elsősorban nem ezek a szerzők határozták meg a magyarországi közgazdaságtan fejlődését,3 sem a második világháború előtt, sem utána. Sőt, e kiemelkedő figurák gyakorlatilag egyáltalán nem tekinthetők relevánsnak a magyar közgazdasági elméletek történetének szempontjából. Ez az ország egészen más fejlődési utat követett.

Magyarországon a második világháború előtt elsősorban két – alapelvek és módszertan szempontjából egymással szembenálló – irányzat, a német történeti és az osztrák (neoklasszikus) iskola4 éreztette a hatását a közgazdasági gondolkodásban. Szerzőről szerzőre változott, hogy ki melyik mellett tette le a voksát, illetve mennyire próbálta mindkét irányzat előnyeit és hátrányait bemutatni az úgynevezett módszertani vitában5 nyíltan egymásnak feszülő két álláspont között. A kor domináns figurái közül például Heller Farkas és Navratil Ákos inkább a középút „felé húzott”, de Surányi-Unger Tivadar nyíltan a német történeti iskola mellett foglalt állást.6 Az előbbi képviselői nagy hangsúlyt helyeztek az univerzálisan érvényes társadalomtudományi alapelvek és törvényszerűségek felállítására, és a közgazdasági jelenségeket – e törvények segítségével – deduktív következtetések által igyekeztek magyarázni. Az utóbbi képviselői viszont a lokális jellemzőkre, a közgazdasági jelenségek szélesebb társadalomtudományi-kulturális beágyazottságára és az empirikusan megfigyelhető sajátosságokra, valamint az adatgyűjtésre koncentráltak. Magyarázataik induktív jellegűek voltak, és kifejezetten tagadták a helyi viszonyoktól független, univerzális társadalomtudományi törvények lehetőségét. Két dolog azonban közös volt a közgazdaságtan e két egymástól homlokegyenest különböző irányzatában, és részben ez teszi érthetővé, hogy miért pont ezek az irányzatok dominálták a magyar közgazdasági gondolkodást: 1. a német nyelvű közgazdasági irodalom és kultúrkör részének számított mindkettő, 2. egyik sem támaszkodott matematikai elemzésre, sőt mindkettő téves eszköznek tartotta a matematika alkalmazását a közgazdasági jelenségek leírására.

Így a 20. század első felében kialakuló magyar akadémiai közgazdasági gondolkodásnak, illetve közgazdaságtan oktatásának sem volt része a matematikai alapok lefektetése, a kutatók közül nagyon kevés használt a leíró statisztikákon túlmutató matematikai érvelést. Kádas Kálmán, Varga István és maga Theiss Ede azonban a kivételek közé tartozik. A Műegyetemen kívül a Központi Statisztikai Hivatalban, valamint az 1928-ban Varga István vezetésével megalakult Gazdaságkutató Intézetben folyt kvantitatív közgazdasági elemzés.

A második világháború után a közgazdaságtan művelése alapvetően négy intézményre koncentrálódott: 1. Marx Károly Közgazdasági Egyetem (MKKE), 2. Országos Tervhivatal (OT), 3. Központi Statisztikai Hivatal (KSH), 4. Magyar Tudományos Akadémia Közgazdaságtudományi Kutatóintézete (MTA KTI). Sajnálatos módon az egyetem kevéssé kooperált a másik három intézménnyel, pedig a potenciális munkaerő bázisát – végzett közgazdászhallgatók személyében – e területen elsősorban ők biztosították. Mindez nemcsak a nyugati főáram aktuális ismereteinek átadását – amely amúgy is cenzúra alatt állt – nehezítette meg, hanem a kor megváltozott standardjainak megfelelő, korszerű tudás terjedését is.

A közgazdaságtan oktatásáért felelős elsődleges önálló intézményt 1948-ban alapították Magyar Közgazdaságtudományi Egyetem néven, a Műszaki Egyetem megfelelő karának jogutódjaként, amely lépés a terület akadémiai státuszának megerősítését volt hivatott szolgálni. Az 1940-es évek második felében induló, szovjet mintára történő átszervezés következtében azonban a tanterv jelentősen eltávolodott a nyugati főáramhoz közelítő eredeti elképzelésektől. 1953-tól az intézmény a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem nevet viselte. A tananyag az 1950-es években az üzemtani, szállítmányozási és egyéb technikai ismereteken kívül elsősorban a szocializmus és a kapitalizmus politikai gazdaságtanának verbális és persze ideológiailag jelentősen megterhelt összehasonlítására korlátozódott. A képzésben voltak ugyan matematikai, illetve statisztikai tantárgyak, de ezek egyáltalán nem kapcsolódtak tervezési vagy egyéb közgazdasági jellegű ismeretekhez. A matematikaoktatás szerepe lényegében a középiskolai tananyag átismétlésére korlátozódott.7 Még Péter György, a Központi Statisztikai Hivatal nyugati irodalomban jártas elnöke – aki 1950-től az egyetem Statisztika Tanszékének vezetője volt – is úgy vélekedett, hogy egy közgazdásznak bőven elég a négy matematikai alapművelet ismerete.8

A változás akkor következett be, amikor a matematika tanszék fiatal tanársegédje, Krekó Béla, aki Prékopa András9 tanítványaként a matematikai optimalizálás elkötelezett híve volt, harcot indított a közgazdászképzés kvantitatív oldalának reformjáért. Sikerült elérnie, hogy 1959-ben választható tantárgyként egy lineáris programozás kurzust indíthasson, majd 1961-ben engedélyt kapott arra, hogy egy különálló tervmatematika programot dolgozzon ki a matematikából legjobb 15-20 hallgató számára. Az új képzés számos, a kor nyugati közgazdászképzéseivel közös, kvantitatív jellegű tantárgyat (matematikai analízis, lineáris algebra, operációkutatás, statisztika, játékelmélet, kibernetika) tartalmazott. Ráadásul Krekó ezeket a tantárgyakat szigorúan egymásra építette, ahol az akkori számítógépes alkalmazásokba is implementálható elemi bázistranszformációs algoritmus közös szervezőelvként jelent meg és kínált elméletileg megalapozott, de gyakorlatban is alkalmazható eszközt a közgazdasági optimalizálás számára. A szak hamar a közgazdászképzés népszerű elitprogramjává vált, amelybe később bekerültek olyan ismeretek is, mint az ökonometria vagy a Leontief-féle input–output-modellek. A tervmatematika-képzést a Népgazdaság Tervezése Tanszék is felügyelte, azonban a matematikai optimalizálás modelljeit a gazdasági tervezés oktatásába nem integrálták. A tervezés oktatása a hagyományos szocialista politikai gazdaságtan szemléletében folyt tovább, az optimalizálás gyakorlati felhasználása viszont főként a vállalati szintű alkalmazásokra korlátozódott. Mindez valószínűleg a Tervhivatal innovatív szellemű osztályaival való kooperáció hiánya miatt történt, pedig az ott tevékenykedő kutatók tevékenysége nyomán számos tapasztalat gyűlt össze, amelyek tananyag, majd egy angol és orosz nyelvre lefordított tankönyv formájában is rendelkezésre álltak.10 De még hosszú ideig sem az ismeretek, sem a Tervhivatal szakemberei nem juthattak az egyetemi hallgatók közelébe… … …

Jegyzetek

Kulturális külpolitika, kulturális érintkezések és transzferek az 1970-es és 1980-as években

1 Lásd például: Frances Stonor Saunders: The Cultural Cold War: The CIA and the World of Arts and Letters. New York: New Press, 1999; Robert Griffith: The Cultural Turn in Cold War Studies. Reviews in American History, 2001/1. 150–157.; Gordon Johnston: Revisiting the Cultural Cold War. Social History, 2010/3. 290–307.

2 Gyorgy Peteri: Nylon Curtain – Transnational and Trans Systemic Tendencies In: The Cultural Life Of State-Socialist Russia And East-Central Europe. Slavonica, 2004/2. 113–123.

3 Lásd: Michael David-Fox: The Iron Curtain as Semi-Permeable Membrane: The Origins and Demise of the Stalinist Superiority Complex. In: Patryk Babiracki–Kenyon Zimmer (eds.): Cold War Crossings: International Travel and Exchange Across the Soviet Bloc, 1940s–1960s. College Station, Texas A&M University Press, 2014. 14–39.

4 Négyéves projektünk egyik angol nyelvű konferenciájának címében is ezt a kifejezést használtuk. Forrás: polhist.hu/ (Letöltés: 2022. 02. 16.)

5 Lásd László Szabolcs tanulmányát ebben a kötetben.

6 A szputnyik fellövése, az űrversenyben elért átmeneti szovjet előny megkongatta a vészharangokat az Egyesült Államokban és a nyugati világban. A szputnyikpánikról és az arra adott válaszról lásd: Yanek Mieczkowski: Eisenhower‘s Sputnik moment: The race for space and world prestige. Cornell University Press, Ithaca, 2013.

7 Susan E. Reid: Cold War in the Kitchen: Gender and the de-Stalinization of consumer taste in the Soviet Union under Khrushchev. Slavic Review, 2002/2. 211–252.; a kiállítás magyar visszhangjáról: Máté Zsolt: Az 1959-es amerikai–szovjet cserekiállítások és amerikai–magyar sajtóvisszhangjuk. In: Böhm Gábor–Fedeles Tamás (szerk.): Szemelvények 2. Válogatás a PTE BTK XXXI. Országos Tudományos Diákköri Konferencián első helyezést elért hallgatóinak pályaműveiből. Pécs, PTE BTK Kari Tudományos Diákköri Tanács, 2013. 209–231.

8 J. D. Parks: Culture, Conflict and Coexistence. American-Soviet Cultural Relations, 1917–1958. McFarland, Jefferson and London, 1983.

9 Francis Fukuyama: The End of History? The National Interest, 1989/16. 3–18.

10 Lásd: Akira Iriye: Historicizing the Cold War. In: Richard H. Immerman–Petra Goedde (eds): The Oxford Handbook of the Cold War. Oxford: Oxford University Press, 2013. DOI.org. (Letöltve: 2022. 02. 16.)

11 J. D. Parks: I. m. 3–5.

12 A korszakról írt, a diskurzust meghatározó monográfiák: Palasik Mária: A jogállamiság megteremtésének kísérlete és kudarca Magyarországon 1944–1949. Napvilág Kiadó, Budapest, 2000; Gyarmati György: A Rákosi-korszak: Rendszerváltó fordulatok évtizede Magyarországon, 1945–1956. Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, Budapest, 2011; Standeisky Éva: Demokrácia negyvenötben. Napvilág Kiadó, Budapest, 2015. A második világháború utáni időszak korabeli és rendszerváltás utáni értelmezéséről, történészi vitáiról lásd: Medgyesi Konstantin: Szavakkal ölni: Demokráciadiskurzus(ok) Magyarországon az 1945 és 1949 közötti időszakban és időszakról. Tornyai János Múzeum és Közművelődési Központ–Emlékpont, Hódmezővásárhely, 2019.

13 Walter L. Hixson: Parting the Curtain: Propaganda, Culture and the Cold War. St Martin’s Press, New York, 1997.

14 Yale Richmond: Cultural Exchange and the Cold War. The Pennsylvania State University Press, Pennsylvania, 2003.

15 Uo. 200–203.

16 Simo Mikkonen: In the shadow of technology: The anatomy of East–West scholarly exchanges in the late Soviet period. History of the Human Sciences, 2016/4–5. 165–166.

17 Anne E. Gorsuch: All This is Your World. Soviet Tourism at Home and Abroad after Stalin. Oxford University Press, Oxford, 2011.

A transznacionalitás privilégiuma: hidegháborús utazások típusai az államszocialista Magyarországon

1 A tanulmány alapjául szolgáló kutatást az Andrew W. Mellon Alapítvány és a Social Science Research Council tette lehetővé az International Dissertation Research Fellowship révén.

2 Az eredeti változat úgy hangzott, hogy „ma már mindannyian keynesiánusok vagyunk”, és az amerikai közgazdász, Milton Friedman nevéhez kapcsolódik. A mondást később Richard Nixon elnök tette híressé.

3 Nancy L. Green: The Trials of Transnationalism: It’s Not as Easy as It Looks. The Journal of Modern History, 2017/89. 852.

4 Sebastian Conrad: What is Global History? Princeton, Princeton University Press, 2016. 44.

5 Például: Ian Tyrrell: Reflections on the transnational turn in United States history: Theory and Practice. Journal of Global History, 2009/3. 453–474.

6 Gerd-Rainer Horn–Padraic Kenney (eds.): Transnational Moments of Change: Europe 1945, 1968, 1989. Lanham, Md., Rowman & Littlefield, 2004; Georgiy Kasianov–Philipp Ther (eds.): A Laboratory of Transnational History: Ukraine and Recent Ukrainian Historiography. Budapest, Central European University Press, 2009; Gyáni Gábor: Nemzeti vagy transznacionális történelem. Budapest, Kalligram, 2018; Vlad Strukov–Sarah Hudspith (eds.). Russian Culture in the Age of Globalization. Abingdon, Oxon, Routledge, 2019; Kevin M. F. Platt (ed.): Global Russian Cultures. Madison, Wisconsin, The University of Wisconsin Press, 2019; Andy Byford–Connor Doak–Stephen C. Hutchings (eds.): Transnational Russian Studies. Liverpool, Liverpool University Press, 2020.

7 Michael David-Fox: The Iron Curtain as Semi-Permeable Membrane: The Origins and Demise of the Stalinist Superiority Complex. In: Patryk Babirack–Kenyon Zimmer (eds.) Cold War Crossings: International Travel and Exchange Across the Soviet Bloc, 1940s–1960s. College Station, Texas A&M University Press, 2014. 18. A Szovjetunió és a többi államszocialista ország történetének totalitárius és revizionista megközelítéséről átfogó ismertetést magyar nyelven Bartha Eszter közölt. (Bartha Eszter: Történetírás és ideológia: vita a totalitarizmusról. Múltunk, 2013/3. 6–38.). A hidegháború első évtizedében kialakított totalitárius modell szerint az azonosként felfogott fasiszta és sztálinista rendszerek egy totális ideológia segítségével az atomizált és alávetett egyedekből álló társadalom minden dimenzióját kontroll alatt tartották. Az 1970–80-as években megjelenő „revizionista” történetírói iskola élesen bírálta ezt az értelmezési keretet. Sheila Fitzpatrick munkássága például hangsúlyozta, hogy a sztálinizmust egy tömegbázissal rendelkező társadalmi átalakulásként lehet értelmezni, amelyben a szovjet emberek aktívan részt vettek. (Sheila Fitzpatrick: The Cultural Front: Power and Culture In Revolutionary Russia. Ithaca, N.Y., Cornell University Press, 1992). A két irányzat maradandó fogalmi tanulságainak szintézise Stephen Kotkin Magnyitogorszkról írott munkájában található meg: Stephen Kotkin: Magnetic Mountain: Stalinism As a Civilization. Berkeley, University of California Press, 1995.

8 Michael David-Fox: The Iron Curtain… I. m. 896.

9 György Péteri: Nylon Curtain: Transnational and Transsystemic Tendencies in The Cultural Life of State-Socialist Russia and East-Central Europe. Slavonica, 2004/2. 114.

10 Uo. 115.

11 Michael David-Fox: The Iron Curtain… I. m. 18.

12 Nancy L. Green: I. m. 860.

13 Uo.

14 Uo. 87.

15 Michael David-Fox: The Iron Curtain… I. m. 22.

16 Például: Padraic Kenney: A carnival of revolution: Central Europe 1989. Princeton, Princeton University Press, 2002; Frederike Kind-Kovács: Written here, published there: how underground literature crossed the iron curtain. Budapest, Central European University Press, 2014; Danyi Gábor, Harisnya, ablakkeret és szabad gondolat. A lengyel ellenzék szerepe az 1980-as évekbeli magyar második nyilvánosság kialakulásában. Múltunk, 2019/4. 92–127.

17 Például: Johanna Bockman–Gil Eyal: Eastern Europe as a Laboratory for Economic Knowledge: The Transnational Roots of Neoliberalism. American Journal of Sociology, 2002/2. 310–352.; Bogdan C. Iacob et al: State Socialist Experts in Transnational Perspective. East European Circulation of Knowledge during the Cold War. Thematic Issue. East Central Europe, 2018/2–3.; Dóra Vargha: Polio Across the Iron Curtain: Hungary’s Cold War with an Epidemic. Cambridge, Cambridge University Press, 2018.

18 Frederick Cooper: What is the Concept of Globalization Good for? An African Historian’s Perspective. African Affairs, 2001/399. 190.

19 Azzal, hogy a szocialista Magyarországot „releváns” esetként határozom meg, nem akarom azt sugallni, hogy a térség egésze homogén lett volna, inkább azt húznám alá, hogy a rendszerek közötti utazások kapcsán felmerülő fő strukturális aspektusok tekintetében jelentős hasonlóságok voltak, úgymint az útlevelek és a külföldi valuta megszerzése, az állambiztonsági szolgálatok beavatkozásai, a hivatalos retorika stb. És legfőképpen, az általam használt alapvető megkülönböztetés a mobilitás közönséges és elit formái között a szovjet blokk minden országára jellemző volt.

20 Kathy Burrell–Kathrin Hörschelmann: Introduction: Understanding Mobility in Soviet and East European Socialist and Post-Socialist States. In: Kathy Burrell–Kathrin Hörschelmann (eds.) Mobilities in Socialist and Post-Socialist States: Societies on the Move. London, Palgrave Macmillan, 2014. 9.

21 Nancy L. Green: I. m. 863.

22 Az elit kifejezést itt párttagok, funkcionáriusok, diplomaták, továbbá a kiváltságos helyzetet élvező, valamint intézményesen beágyazott értelmiségiek (tudósok és művészek) megnevezésére használom.

23 A hidegháború kései korszakának status quójáról lásd: Jeremy Suri: Power and Protest: Global Revolution and the Rise of Détente. Cambridge, Mass., Harvard University Press, 2003.

24 A kulturális elitek utazásával kapcsolatban érdemes felidézni egy, a korban szimptomatikus álláspontot, amelyet Radnóti Sándor visszaemlékezésére támaszkodva, az amúgy határozottan ellenzéki beállítottságú Mészöly Miklós kijelentésével lehet illusztrálni. Az 1985-ös budapesti kulturális fórum ellenfórumának szervezésekor Radnóti szerint az író a következőt mondta: „Milyen követelést fogalmazhatnánk meg a magyar kormánnyal szemben? – Nyilvánvalóan az utazás szabadságát! – Na de hát ez úgysem fog menni. – Hát akkor legalább az írókét!” (Radnóti Sándor: Sosem fogok memoárt írni. Budapest, Magvető, 2019. 183.)

A Kádár-rendszer neoliberalizálódásának jogi keretei

1 Antal Attila: Chicago a Dimitrov téren. Neoliberalizmus és a Kádár-rendszer. Budapest, Napvilág Kiadó, 2021.

2 Honor Brabazon (ed.): Neoliberal Legality. Understanding the Role of Law in the Neoliberal Project. Abingdon, Oxon, Routledge, 2017. 1.

3 Evgeny Bronislavovich Pashukanis: Law and Marxism: A General Theory. Ed. by: Dragan Milovanovic. New Brunswick–London, Transaction Publishers, 2003.

4 Idézi: Grietje Baars: The Corporation, Law and Capitalism. A Radical Perspective on the Role of Law in the Global Political Economy. Leiden–Boston, Brill Nijhoff, 2019. 16.

5 Christopher J. Arthur: Editor’s Introduction. In: Evgeny Bronislavovich Pashukanis: I. m. 11.

6 Grietje Baars: I. m. 16.

7 Evgeny Bronislavovich Pashukanis: I. m. 124.

8 Uo. 120–121.

9 Grietje Baars: I. m. 17.

10 Szilágyi Péter: Jogi alaptan. ELTE Eötvös Kiadó, 2004. 94. Forrás: regi.tankonyvtar.hu/. (Letöltve: 2021. 11. 07.)

11 Grietje Baars: I. m: 18–19.

12 Uo. 22.

13 Ehhez az alfejezethez a Kádár-rendszer neoliberalizálódásával kapcsolatos munkámat (Antal Attila: Chicago a Dimitrov téren. I. m.) használtam fel.

14 Razmig Keucheyan: Antonio Gramsci: egy globális elmélet születése. Le Monde Diplomatique, magyar kiadás, 2012. július.

15 Thomas R. Bates: Gramsci and the Theory of Hegemony. Journal of the History of Ideas, 1975/2. 351.

16 Kiss Viktor: Marx újratöltve: hegemóniaelmélet a Kommunista Kiáltványban. Századvég, 2014/71. 46.

17 Thomas R. Bates: I. m. 351.

18 Antonio Gramsci: Új fejedelem. Széljegyzetek Machiavelli politikájához. Magyar Helikon, 1977. Online forrás: marxists.org/. (Letöltve: 2021. 10. 15.)

19 Luc Boltanski–Ève Chiapello: The New Spirit of Capitalism. London, Verso, 2007.

20 Matthew Eagleton-Pierce: Historicizing the neoliberal spirit of capitalism. In: Simon Springer–Kean Birch–Julie MacLeavy (eds.): The Handbook of Neoliberalism. London, Routledge, 2016. 18.

21 Uo.

22 Ágh Attila: A neoliberalizmus tündöklése és hanyatlása: válóper az Európai Unió és az Egyesült Államok között. In: Antal Attila (szerk.): Neoliberális hegemónia Magyarországon. Noran Libro Kiadó, Budapest, 2019. 9.

23 Francis Fukuyama (1989): The End of History? The National Interest, Summer 1989. Forrás: wesjones.com/. (Letöltve: 2021. 10. 09.)

24 Dieter Plehwe: Neoliberal hegemony. In: Simon Springer–Kean Birch–Julie MacLeavy (eds.): I. m. 65.

25 Andrew Heywood: Political Ideologies: An Introduction. 3rd edition. New York, Palgrave Macmillan, 2003.

26 Uo.

27 Jurgen Reinhoudt–Serge Audier: The Walter Lippmann Colloquium. The Birth of Neo-Liberalism. London, Palgrave Macmillan, 2018. 5.

28 Johanna Bockman: Economists and Social Change: Science, Professional Powerand Politics in Hungary, 1945–1995. (PhD Dissertation.) San Diego, Department of Sociology, University of California, 2000; Johanna Bockman: The Origins of Neoliberalism between Soviet Socialism and Western Capitalism: „A Galaxy without Borders”. Theory and Society, 2007/4. 343–371.; Johanna Bockman: Markets in the Name of Socialism: The Left-Wing Origins of Neoliberalism. Stanford, California, Stanford University Press, 2011; Johanna Bockman: The Long Road to 1989: Neoclassical Economics, Alternative Socialisms, and the Advent of Neoliberalism. Radical History Review, 2012/112. 9–42.; Johanna Bockman: Neoliberalism. Contexts, 2013/3, 14–15.; Johanna Bockman–Gil Eyal: Kelet-Európa mint a közgazdaságtani tudás laboratóriuma: A neoliberalizmus transznacionális gyökerei. Fordulat, (új folyam) 2014/21. 102–149.

29 Polányi Károly: A nagy átalakulás. Budapest, Napvilág Kiadó, 2004. 191.

Amerikanizáció a vasfüggönyön túl

1 Forrás: dict.cambridge.org/. (Letöltés: 2021. 08. 17.)

2 Az alábbiak a szerző saját példái gyermekkorából.

3 Gyorgy Peteri: Nylon Curtain – Transnational And Trans Systemic Tendencies In The Cultural Life Of State-Socialist Russia And East-Central Europe. Slavonica, 2004/2. 113–123.

4 Lásd erről: Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjetrendszer 1945–1990. Osiris Kiadó, Budapest, 2014.

5 Lásd: Sipos Balázs: Amerika mint modernizációs példa, utópia és disztópia a Horthy-korban. Médiakutató, 2015. tavasz, 74.; Müller Fruzsina: Levi’s Kelet-Berlinben, McDonald’s Moszkvában, Coca-Cola Varsóban. Amerikanizáció és nyugatiasodás a (poszt)szocialista államokban a német nyelvű fogyasztáskutatásban. Múltunk, 2012/3. 208–209.

6 Záhonyi-Ábel Márk: Külföldi filmek a Horthy-korszak Magyarországán. In: Feitl István (szerk.): Nyitott/zárt Magyarország: Politikai és kulturális orientáció 1914–1949. Napvilág Kiadó, Budapest, 2013. 232–247.

7 Sipos Balázs: Modern amerikai lány, új nő és magyar asszony a Horthy-korban. Egy nőtörténeti szempontú médiatörténeti vizsgálat. Századok, 2014/1. 3–34.

8 Vámos Eszter: Dübörgő húszas évek Trianon után? Jazz és modern táncok az 1920-as évek Magyarországán. Forrás: ujkor.hu/. (Letöltve: 2021. 08. 17.)

9 Magyar Film, 1941/49.

10 Takács Róbert: Szovjet és magyar nyitás a kultúrában Nyugat felé 1953–1964. Múltunk, 2015/3. 30–68.

11 Volker R. Berghahn: America and the Intellectual Cold Wars in Europe. Shepard Stone between Philantropy, Academy, and Diplomacy. Princeton and Oxford, Princeton University Press, 2001. 185–190.

12 Yale Richmond: Cultural Exchange and the Cold War. The Pennsylvania State University Press, Pennsylvania, 2003. 23–24.

13 Pordány László: Kultúrstúdiumok az idegen nyelvi szakokon. Felsőoktatási Szemle, 1980/7–8.; Horváth Judit: Tudományos ülések, konferenciák. Nemzeti identitás és kultúra: magyarok Észak-Amerikában, Bloomington, 1990. április 1–3. Hungarológiai Értesítő, 1989/3–4. 626–630.; Mátrai Zsuzsa: Miért és miért nem? – Modern társadalomtudományok az amerikai és a magyar közoktatásban. Pedagógiai Szemle, 1988/12. 1136–1145. Mátrai tanulmánya éppen a magyar és amerikai társadalomtudományos oktatást veti össze, és rámutat arra, hogy az óceánon túl lezajlott egy eltolódás a „social studies”, a jelen javára, miközben Magyarországon a 19. századi felfogás, a múltra orientáltság és a történelem kiemelt szerepe maradt jellemző. Az elemzéshez pedig az amerikai irodalomból vesz elméleti keretet, nevezetesen Hazel W. Hertzberg modellelméletét.

14 Radina Vučetić: Coca-cola Socialism. Americanization of Yugoslav Culture in the Sixties. CEU Press, Budapest–New York, 2018. 2.

15 Ágh Attila: A tőkés világ erőközpontjai a nyolcvanas évek közepén. Népszava, 1985. június 11.; Lengyel László–Papp Zsolt: Válság- és társadalomelméletek: kihívás és válaszkísérletek. Valóság, 1977/6. 1–17.

16 Zala Tamás: Az értől semeddig. Magyar Nemzet, 1981. április 12.

17 Papp Zsolt: Szociológiai szemlélet és társadalmi funkció. Társadalmi Szemle, 1980/3. 56.

18 Gorilovics Tivadar: Egy világnyelv alkonya? Hajdú-Bihari Napló, 1982. május 8.

19 Hegyi Gyula: A Hold kegyeltjei. Magyar Hírlap, 1987. február 5.

20 Müller Fruzsina: Levi’s Kelet-Berlinben. I. m. 209.

21 Reinhold Wagenleitner: Coca-Colonization and the Cold War. The Cultural Mission of the United States in Austria After the Second World War. The University of North Carolina Press, Chapel Hill, 1994.

Nyitás és médiapolitika a Kádár-korszakban

1 Colin Sparks: Media systems in transition: Poland, Russia, China. Chinese Journal of Communication, 2008/1. 7–24.; Pippa Norris: Comparative Political Communications: Common Frameworks or Babelian Confusion? Government and Opposition, 2009/3. 321–340.; Terhi Rantanen: A critique of the systems approaches in comparative media research: A Central and Eastern European perspective. Global Media and Communication, 2013/3. 257–277.; Michael Brüggemann–Sven Engesser–Florin Büchel–Edda Humprecht–Laia Castro: Hallin and Mancini Revisited: Four Empirical Types of Western Media Systems. Journal of Communication, 2014/10. 1037–1065.; Daniel C. Hallin–Paolo Mancini: Médiarendszerek. A média- és politikai rendszerek három modellje. AKTI–Gondolat, Budapest, 2004/2008.

2 Friedrich S. Siebert–Theodore Peterson–Wilbur Schramm: Four Theories of the Press. Urbana, University of Illinois Press, 1956/1984. 1–2.

3 Péter Bajomi-Lázár–Auksė Balcytiene–Alina Dobreva–Beata Klimkiewicz: History of the Media in Central and Eastern Europe. In: Klaus Arnold–Paschal Preston–Susanne Kinnebrock (eds.): The Handbook of European Communication History. First Edition. John Wiley–Sons, Inc., Chichester, 2020. 277–298.

4 Lázár Guy: A szocialista nyilvánosság történetének alapvonala. Kísérlet. Médiakutató, 2006 tavasz, 23–26.

5 Friedrich S. Siebert–Theodore Peterson–Wilbur Schramm: I. m. 105–146.

6 Lásd Péter Bajomi-Lázár–Auksė Balcytiene–Alina Dobreva–Beata Klimkiewicz: I. m.

7 Kékesdi-Boldog Dalma: A szovjet-kommunista sajtómodell sajátosságai és korszakai Magyarországon 1956 és 1990 között. Jel-Kép, 2021/1. 53–81.

8 Daniel C. Hallin–Paolo Mancini: I. m. 51.

9 Az MSZMP Központi Bizottsága Politikai Bizottságának határozata a sajtó helyzetéről, feladatairól (1958. január 21.) In: Vass Henrik–Ságvári Ágnes (szerk): Az MSZMP határozatai és dokumentumai 1956–1962. Kossuth Kiadó, Budapest, 1964. 199.

10 Bajomi-Lázár Péter: Médiapolitika. In: Bajomi-Lázár Péter (szerk.): Magyar médiatörténet a késő Kádár-kortól az ezredfordulóig. Akadémiai Kiadó, Budapest, 2005. 25–27.; Sipos Balázs: Média és demokrácia Magyarországon. A politikai média jelenkortörténete. Napvilág Kiadó, Budapest, 2010. 46–49.

11 Bozóki András: Cenzúra és sajtó Magyarországon az 1980-as években. Korunk, 1996, 7. 65.; Murányi Gábor: „Súlyos politikai hiba.” Igazoló jelentések a hetvenes évekből. Magyar Média, 2000/1. 65–74.; Murányi Gábor: A szerző ellen erélyesen fel kell lépni – „már csak a szerző érdekében is”. Igazoló jelentések a hetvenes és nyolcvanas évekből. II. rész. Magyar Média, 2000/2. 56–65.; Bajomi-Lázár Péter: Médiapolitika. I. m. 25–27.

12 Cseh Gergő Bendegúz–Kalmár Melinda–Pór Edit (szerk.): Zárt, bizalmas, számozott II. Irodalom- sajtó- és tájékoztatáspolitika, 1962–1979 (dokumentumok). Osiris Kiadó, Budapest 1999. 224–225.

13 Hegedűs István: Sajtó és irányítás a Kádár-korszak végén. Médiakutató, 2001/2. 53.

14 Ez a háromosztatú kategorizálás nem volt egyedülálló a szovjet blokkon belül, az államszocialista politikai rendszer sajátosságait tekintve azt mondhatjuk: inkább logikus következmény az, hogy a tabusított és a támogatott témák között létezett egy bizonyos méretű mozgástér. A magyar köznyelvben „3T”-ként elterjedt osztályozási rendszer – amelyet itthon Aczél György tudatosan, megkerülhetetlen módon és dominánsan uralt – nem a kulturális-szellemi élet termékeinek mechanikus felcímkézésére, mindinkább az aktuális határok jelzésére szolgált, emellett – elsősorban a szórakoztató műfajokban – biztosította azt a szelepfunkciót, amelyre a társadalomnak időről időre nagy szüksége volt.

15 Sipos Balázs: I. m. 51.; Buzinkay Géza: A magyar sajtó és újságírás története a kezdetektől a rendszerváltásig. Wolters Kluwer, Budapest, 2016. 429.

16 Sipos Balázs: Szempontok a Horthy-kor és a Kádár-kor nyilvánosságának vizsgálatához-összehasonlításához. Me.Dok: Média-Történet-Kommunikáció, 2015/3. 36–38.; Péter Bajomi-Lázár–Dalma Kékesdi-Boldog: Zurück in die Zukunft. Das Wiedererstarken autoritärer Medienpolitik in Ungarn. Osteuropa, 2018/3–5. 278.

17 Az MSZMP VIII. kongresszusának határozata a szocializmus építésében elért eredményekről és a párt előtt álló feladatokról (1962. november 20–24.) In: Vass Henrik–Ságvári Ágnes (szerk.): Az MSZMP határozatai és dokumentumai 1956–1962. Kossuth Kiadó, Budapest, 1964. 583.

18 Kalmár Melinda: Személyi kultusztól a személyesség kultuszáig. Kultúrpolitika a tömegtársadalmak korában. Konferenciaelőadás. (Kultúra és politika 1956–1989. Tudományos konferencia Aczél György születésének centenáriuma alkalmából, Politikatörténeti Intézet, 2017. október. 28.)

19 Buzinkay Géza: I. m. 429.

20 Az irodalom és a művészetek hivatása társadalmunkban. Az MSZMP Kulturális-Elméleti Munkaközösségének tanulmánya. Társadalmi Szemle, 1966/7–8. 52.

21 Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjet rendszer 1945–1990. Osiris Kiadó, Budapest, 2014. 26.

A „NATO-történetírás” kritikájától a „KGST-történetírás” diadaláig? – A magyar történetírás szemléletváltása 1956 után

1 Robert A. Kann: The Habsburg Empire. A Study in Integration and Desintegration. New York, F. A. Praeger, 1957.

2 Gonda Imre: Néhány megjegyzés Robert A. Kann „The Habsburg Empire” című könyvéhez. Történelmi Szemle, 1959/3–4. 515–522.

3 John Komlos: The Habsburg Monarchy as a Customs Union. Economic Development in Austria-Hungary in the Nineteenth Century. Princeton, Princeton University Press, 1983.

4 Ránki György: John Komlos: The Habsburg Monarchy as a Custom Union. Economic Development in the Austria-Hungary in Nineteenth Century. [A Habsburg Monarchia mint vámunió: gazdasági fejlődés a 19. században]. Századok, 1988/3. 509–511.

5 Gyáni Gábor: A Habsburg-múlt emlékezeti kánonjai. In: Uő: Relatív történelem. Budapest, Typotex, 2007. 121–122.

6 Kovács András: Két kiegyezés. In: Réz Pál (szerk): Bibó Emlékkönyv 2. Bern, Európai Protestáns Magyar Szabadegyetem, 1979. 118–139.

7 W. W. Rostow: The Stages of Economic Growth. A Non-Communist Manifesto. London, Cambridge University Press, 1960.

8 Somlai Katalin: Ösztöndíjjal Nyugatra a hatvanas években. Az Országos Ösztöndíj Tanács felállítása. In: Tischler János (szerk.): Kádárizmus: mélyfúrások. Évkönyv XVI. Budapest, 1956-os Intézet, 2019. 273–314.

9 Sőtér István: Vacsora Carmelben. Amerikai útinapló. Budapest, Gondolat, 1968.; Almási Miklós: Rezgésszámok. Beszélgetések a mai Amerikáról. Budapest, Magvető, 1974. – A mintát adó Beauvoir-könyv magyarul 1960-ban jelent meg: Simone de Beauvoir: Amerikai útinapló. Budapest, Európa, 1960. – A kor népszerű amerikai útibeszámolójának számított még a külpolitikai újságíró Harmat Endre munkája: Harmat Endre: Hello, New York! Budapest, Gondolat, 1967. – A Fulbright-ösztöndíjjal Santa Barbarában töltött 1985–1986-os évére már a rendszerváltás után reflektált: Oravecz Imre: Kedves John! – Levelek Kaliforniába. Budapest, Helikon, 1995. – Az 1986–1987-ben Fulbright-ösztöndíjjal szintén Kaliforniában tanító Ungvári Tamás visszaemlékezése az USA-ban töltött időszakra: Ungvári Tamás: Lezáratlan nyomozás. Budapest, Ulpius-ház, 2004. 17–49. – Ungvári az 1960-as évekbeli angliai ösztöndíjának szentelt külön kötetet: Ungvári Tamás: Szigetország utasa. Budapest, Táncsics, 1962.

10 Berend T. Iván: A történelem – ahogyan megéltem. Budapest, Kulturtrade, 1997. 78–79.

11 Válogatás Alexander Gerschenkron gazdaságtörténeti munkáiból. Budapest, Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem, 1976.

12 A tanulmány elkészítéséhez – a magyar történetírás Kádár-kori nemzetközi kapcsolatainak, illetve Hanák Péter pályafutásának tárgyában 2019 és 2021 folyamán interjút készítettem Csepeli Györggyel, George Deákkal, Deák Istvánnal, Dománszky Gabriellával, Fábri Annával, Ferber Katalinnal, Földes Györggyel, Frank Tiborral, Gál Évával, Gellériné Lázár Mártával, Gerő Andrással, Gyáni Gáborral, Gyurgyák Jánossal, Hajdu Tiborral, Halmos Károllyal, Hanák Andrással, Hanák Gáborral, Hatos Pállal, Hunyady Györggyel, Jeszenszky Gézával, Karády Viktorral, Kende Tamással, Klaniczay Gáborral, Jürgen Kockával, Kontler Lászlóval, Kornai Jánossal, Kövér Györggyel, Losonczi Ágnessel, Mátay Mónikával, Miskolczy Ambrussal, Németh Györggyel, Peter Pastorral, Pintér Istvánnal, Pók Attilával, Ress Imrével, Rév Istvánnal, Somogyi Évával, Szász Zoltánnal, Szelényi Ivánnal, Szívós Erikával és Varga Lajossal. Mellettük sokaknak tartozom köszönettel, hogy levél írásával nyújtottak segítséget, akik közül most Hanák Péter amerikai és osztrák kollégáit és tanítványait (Eva S. Balogh, Thomas Bender, Waltraud Heindl, Jim Niessen, Mary Gluck, Roman Sandgruber) emelem ki, mert visszaemlékezéseik különösen hasznosnak bizonyultak a transzfertörténeti megközelítés szempontjából. Emellett a Századok, a Történelmi Szemle, a Valóság, a Világosság recenziós rovatait, valamint a Világtörténet évfolyamait néztem át, és kutatást folytattam az Akadémiai Könyvtár Kézirattárában, az Akadémiai Levéltárban, az ELTE Egyetemi Levéltárban és a Vera and Donald Blinken Open Society Archivesban (OSA).

13 Péter László: A magyar nacionalizmus. In: Uő: Elbától keletre. Tanulmányok a magyar és kelet-európai történelemről. Budapest, Osiris Kiadó, 1998. 80–84.

14 Berend T. Iván: Pach Zsigmond Pál (1919–2001). Egy nagyszabású tudományos életmű. Történelmi Szemle, 2001/3–4. 145–157. – Pach Zsigmond Pálról újabban: Kövér György: Kanyarodás keletre, nyitás nyugatra. Századok, 2020/6. 1255–1291.

15 Magyarul: Rondo Cameron: A világgazdaság rövid története: a kőkorszaktól napjainkig. Budapest, Maecenas, 1994.

16 „Egy történésznek nem lehetnek illúziói” – Kövér György. In: Czeferner Dóra–Szőts Zoltán Oszkár–Szőts-Rajkó Kinga (szerk.): Történészek története. Kutatók hivatásukról, pályájukról, eredményeikről. Budapest, Fakultás Kiadó–Újkor Alapítvány, 2018. 143.

17 Klaniczay Gábor: Michel Foucault. In: Uő: Ellenkultúra a hetvenes-nyolcvanas években. Budapest, Noran Libro, 2004. 152–153.

18 Tőkés Rudolf: Kun Béla In: Uő: Újragondolt történelem. Válogatott tanulmányok, 1967–2017. Budapest, Kossuth Kiadó, 2018. 17.

19 Lásd Glant Tibor: A Szent Korona amerikai kalandja és hazatérése. Budapest, MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont, 2018.

20 Peter Pastor: Hungary between Wilson and Lenin. The Hungarian Revolution of 1918–1919 and the Big Three. Boulder, East European Quarterly, 1976.

Egy nemzetközi kutatás margójára. Adaptáció és tudományos transzfer az 1970-es, 1980-as évek hazai munka-, ipar- és üzemszociológiájában

1 Az említett kutatásokhoz lásd Alexander Szalai (ed.): The use of time daily activities of urban and suburban populations in twelve countries. European Coordination Centre for Research, Hague, Paris, Mouton, 1972; Szalai Sándor: Idő a mérlegen. Gondolat, Budapest, 1978; Szabari Vera: „Töredezett” tudománytörténet? A szociológia hazai történetének 1960 és 1987 közötti recepciója. 2000, 2011/4. 59–74.; Takács Erzsébet: „Kutatni mégiscsak úgy kell, hogy az ember kíváncsi valamire, és nem tudja előre a végeredményt.” A hazai családszociológia lehetőségtere a 1970-es, 1980-as években – 2020-ból visszatekintve. In: Szabari Vera (szerk.): (Disz)kontinuitások. A magyar szociológia 1960 és 2010 között. Napvilág – ELTE Eötvös Kiadó, Budapest, 2020.; Gárdos Judit–Ságvári Bence: Az értékkutatások ígérete és valósága. Az értékek kutatása. In: Uo., 81.; Szabari Vera: A modernizáció új útjain. Társadalmi struktúraelméletek, rétegződés- és mobilitásvizsgálatok. In: Uo. 145.

2 Héthy Lajos–Makó Csaba: A technika, a munkaszervezet és az ipari munka. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1981. 9.

3 A Nemzetközi Társadalomtudományi Tanács alá tartozó Bécsi Központot 1963-ban hozták létre. Az 1966-ban elkezdett, 12 országra kiterjedő nemzetközi összehasonlító időmérleg-kutatás hatalmas lehetőséget jelentett a kutatásba bevont hazai szociológusok számára.

4 A résztvevő országok – Ausztria, Csehszlovákia, Dánia, Egyesült Államok, Finnország, Franciaország, Japán, Jugoszlávia, Lengyelország, Magyarország, Nagy Britannia, NDK, NSZK, Svédország, Szovjetunió – kutatóintézetei mellett szakszervezetek, munkáltatószövetségek is a kutatás résztvevői voltak, amelyeknek a helyszínei között a svéd Volvo, a lengyel Polski Fiat, az amerikai General Motors, a francia Renault, a szovjet VAZ üzemei szerepeltek. Az 1968-ban megfogalmazott program végleges tudományos előkészítése 1971-ben indult meg, ekkor zajlottak az ideológiai kompromisszumkötések az operacionalizálandó kérdésekről. Az első másfél évben a szocialista országokat egyedüliként a szovjet delegáció „képviselte”, a nemzetközi automatizáció-projektet Héthy és Makó megjegyzése szerint a szovjet Tudományos Akadémia kezdeményezte.

5 Az automatizációról nem született általánosan elfogadott tudományos definíció, így a szerzők kénytelenek voltak az elfogadottan automatizáltnak minősülő konkrét technológiát (eszerint: autóipari motorblokkgyártás transzfersoron, illetve vele egyenértékű automatizált technológia) automatizációként meghatározni.

6 A vizsgálandó változók köre tehát így festett: I. Háttérváltozók: 1. a gazdaság típusa: tervezet vagy piaci, 2. a tulajdon jellege, 3. a munkás/vállalatvezetés viszonyrendszere, 4. a foglalkoztatás és a kereset biztonságának rendszere. II. Fő változó az automatizáció (foka). III. Közbeeső kontrollváltozók: 1. az üzem jellege, 2. a szakszervezet jellege, 3. a munkás jellemzői. IV. Függő változók: 1. a munka tartalma, 2. a munkafeltételek és 3. a munkás beállítottsága. Héthy Lajos–Makó Csaba: Az automatizáció és az ipari munkások. Beszámoló egy nemzetközi kutatási program menetéről. Szociológia, 1974/2. 266–267.

7 Vélhetően a szovjet delegáció sem támogatta a magyar kutatók szocialista jellegzetességeket feltáró elképzelését. Nem úgy tűnik, hogy különösebben érdeklődtek volna például a magyar kutatási eredmények iránt, Héthy és Makó rendkívül izgalmas és minden szempontból tanulságos kutatásai például – tudomásom szerint – nem érhetők el oroszul. Feltételezésem szerint a szovjet döntéshozók a blokkban zajló modernizáció, illetve a munkásosztály helyzetének (életmód, munkásrészvétel) bizonyos mérőszámokon keresztül bemutatott látványos progressziójával a rendszer legitimitását és versenyképességét kívánták a tudományos mezőben (is) demonstrálni. Ha azonban a szépen kirajzolódó adatokat részletesebben, a szocialista vállalat és a gazdasági-politikai döntéshozás társadalmi kontextusában vizsgáljuk, ezek az adatok nemcsak hogy kevésbé meggyőzőnek, hanem egyenesen értelmezhetetlennek vagy teljesen félrevezetőnek tűn(né)nek. A problémát a szerzők néhány szemléletes példáján keresztül később bemutatom.

8 Héthy Lajos–Makó Csaba: Az automatizáció és az ipari munkások c. kutatási program. A standard (közúti járműipar) kutatás végrehajtása I. Szociológia, 1974/4. 558.

9 A standard előírásoknak és ajánlásoknak megfelelően a vizsgált iparág az autóipar (magyar verzióban járműipar) két vállalata vagy két gyára (a Magyar Vagon- és Gépgyár Hátsóhíd-gyára és motorgyára, kontrollcsoportként a szerszámgyár). A technológia az automatizált transzfersoron történő motorblokkgyártás vagy ezzel egyenértékű automatizált gépipari technológia, illetve a hasonló célú hagyományos, manuálisan kontrollált, nem automatizált technológiai eljárás. A vizsgált termelőegység két automatizált és két nem automatizált egység. A munkások: minden egyes termelőegységben minimum 20 gépbeállító és gépkezelő, 10 karbantartó és csoportvezető, de összesen lehetőleg legalább 180 munkás, akik párhuzamos műszakokban dolgoznak. A munkaposztok száma termelőegységenként 10, a megkérdezett vezetők: egy gyári és egy szakszervezeti. Héthy Lajos és Makó Csaba ennél több interjút vett fel a „helyi sajátosságok” miatt.

10 Héthy Lajos–Makó Csaba: A technika, a munkaszervezet és az ipari munka. I. m.

11 Héthy Lajos–Makó Csaba: A munkásmagatartások és a gazdasági szervezet. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1972.

12 Héthy Lajos–Makó Csaba: Az automatizáció és az ipari munkások. Beszámoló egy nemzetközi kutatási program menetéről. I. m.; Héthy Lajos–Makó Csaba: Az automatizáció és az ipari munkások c. kutatási program. A standard (közúti járműipar) kutatás végrehajtása I. I. m.; Héthy Lajos–Makó Csaba: Az automatizáció és az ipari munkások c. kutatási program II. A standard (közúti járműipar) kutatás végrehajtása II. Szociológia, 1975/2. 251–261.

13 Héthy Lajos–Makó Csaba: A vállalati kontroll mechanizmus és a szervezetlenség, MTA SZKI, Budapest, 1972; Héthy Lajos–Makó Csaba: A marxista szociológia és a valóságfeltárás. Gondolatok a szociológia társadalmi funkciójáról, feladatairól, felelősségéről. Társadalmi szemle, 1973/11. 11–19.; Héthy Lajos–Makó Csaba: Iparszociológia. In: Kulcsár Kálmán (szerk.): A szociológia ágazatai. Kossuth Kiadó, Budapest, 1975. 209–229.; Héthy Lajos–Makó Csaba: A munkások, az automatizáció és a társadalom. (Elméleti, módszertani és kutatástechnikai alapok.) Budapest, MTA Szociológiai Kutató Intézet, 1975; Héthy Lajos–Makó Csaba: Az automatizáció és a munkástudat. Budapest, MTA SZKI, 1975; Héthy Lajos–Makó Csaba: Munkások, érdekek, érdekegyeztetés. Gondolat, Budapest, 1978; Héthy Lajos–Makó Csaba: Vállalatirányítás és demokrácia. Közigazgatási és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1983; Héthy Lajos: Kollektív munkaszervezeti formák a szocialista országokban. Társadalmi Szemle, 1978/10. 32–44.; Héthy Lajos: A szakszervezeti-bizalmi testületek és az üzemi demokrácia. Társadalmi Szemle, 1980/6. 14–26.; Makó Csaba: A taylorizmustól a munkaszervezeti reformokig. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1985; Makó Csaba: Az összehasonlító kutatások néhány módszertani problémájáról. Társadalomkutatás, 1987/2, 72–77.; Az autonóm munkacsoport: nemzetközi és hazai kitekintés. Ergonómia, 1988/4. 117–128. – További kutatási lehetőséget rejt Héthy Lajos és Makó Csaba franciául és angolul megjelent szövegeinek szisztematikus feldolgozása, valamint kutatásuk recepcióvizsgálata.

Theiss Ede: Egy nemzetközi hírű közgazdász jelentéktelenné válásának története

1 Ebben a fejezetben nagymértékben támaszkodunk a Triple B (Between Bukharin and Balcerowicz. A Comparative History of Economic Thought under Communism), valamint a Western Impacts and Transfers in Hungarian Culture and Social Sciences in the 1970s and 1980s OTKA kutatási projekt (Nr. 125374) kapcsolódó eredményeire, amelyeket elsősorban Kőhegyi Gergely és Kovács János Mátyás: Rationality Found and Lost. Evolution of Planning Concepts Under Communism (Rowman and Littlefield, Lexington Books series; várható megjelenés: 2022) című munkája összegez.

2 Például Neumann János, Wald Ábrahám, Schlesinger Károly, Harsányi János.

3 Neumann János bizonyos szempontból kivételnek tekinthető, mivel egyetlen, 1931-ben publikált, kifejezetten közgazdasági cikkét több, egymással polemizáló irányzat találkozási és elágazási pontjának is szokták tekinteni (lásd Zalai Ernő: A közgazdaságtan metodológiájáról és a matematikai közgazdaságtanról a Neumann-modell ürügyén. Közgazdasági Szemle, 1999/7–8. 600–628.; valamint Kőhegyi Gergely: The Fixed Point: A Review of John von Neumann’s Methodology. Corvinus Journal of Sociology and Social Policy, 2013/2. 31–52.

4 Erről lásd részletesen Madarász Aladár: Kameralizmus, történelmi iskola, osztrák gazdaságtan – Három vázlat a német és osztrák közgazdasági diskurzus történetéből. Közgazdasági Szemle, 2002/10. 838–857.

5 A módszertani vita (Methodenstreit) először az osztrák iskola alapítója, Carl Menger és a német történeti iskola második generációjának egyik prominens képviselője, Gustav Schmoller között bontakozott ki az 1880-as években (Carl Menger: Untersuchungen über die Methode der Socialwissenschaften, under der politischen Ökonomie insbesondere. 1883; Carl Menger: Die Irrthümer des Historismus in der deutschen Nationalökonomie, 1884. Ezt követően több egymást követő hullámot is megélt.

6 Hild Márta: Surányi-Unger Tivadar és a német közgazdasági hagyomány. Történetek a két világháború közötti magyar közgazdaságtanról. In: Havran Dániel–Klement Judit–Nagy Dániel Gergely (szerk): Eszmék, Történetek, Elméletek: Tanulmányok Madarász Aladár Tiszteletére. MTA KRTK Közgazdaság-tudományi Intézet, Budapest, 2019.

7 Forgó Ferenc–Komlósi Sándor: Krekó Béla szerepe a magyar közgazdászképzés modernizálásában. Szigma, 2015/3–4. 137–158.

8 Lakatos Miklós: Beszélgetés Huszár Istvánnal. Statisztikai Szemle, 2008/3. 293–299.

9 Prékopa András a nemzetközi hírű matematikus, Rényi Alfréd tanítványa volt, és az oktatáspolitikára gyakorolt befolyása révén rengeteget tett azért, hogy a korban gyakran a determinista filozófia ellenpólusaként beállított és így gyanakvással kezelt valószínűségszámítást, valamint a hozzá szorosan kapcsolódó operációkutatást legitim diszciplínává tegye Magyarországon. Tevékenységének eredményeként 1958-tól a matematikusképzésbe bekerült az operációkutatás, és 1970-től a Magyar Tudományos Akadémia is külön kutatóintézetet hozott létre a területen zajló kutatás, valamint azok számítástechnikai implementációja számára.

10 Augusztinovics Mária (szerk.): Népgazdasági modellek a távlati tervezésben. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1979.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Szilágyi Ágnes
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 506 7

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Open Sans – Apache Licence 2.0