Útitársamnak és igaz barátnőmnek,
Jen Webernek

1.

Kristen elsétált a terasz végére, és hosszú karjait előrenyújtva lekuporodott. Egy indát tapogatott, leveleket emelgetett, és felfedte alattuk a vékony kacsokat. Elképzeltem, ahogy átesik a peremen, és lebucskázik – az egyik pillanatban még ott van, a másikban már nincs, csak a sziluettje kísért a szemem előtt. Nem tudom, miért. Egy őrült pillanatra még azt is láttam, ahogy lelököm.

Ehelyett csak félig felegyenesedtem az asztal mögött.

– Ne csináld, Kristen! – kiáltottam rá. A fából ácsolt terasz lábakon magasodott a lenti lugas felett, és csak a miénk volt, ahogyan szinte minden, amit eddig láttunk. Üres éttermek, üres piacok, üres infócenterek az eltévedt turistáknak, akik csak itt-ott bukkantak fel, akkor is csoportosan, mintha egyedül félnének ebben a végtelen térben.

Valami pattanó hang, azután Kristen felállt, a kezében nagy fürt szőlővel. Szájába pottyantott egy szemet, és elgondolkodva rágta.

– Nem is rossz. Kapd el.

Elvétettem, a fürt az asztallapon kötött ki. Körülnéztem, mielőtt megkóstoltam. Kellemesen fanyarnak éreztem a nyelvemen.

– A fickó mondta, hogy pocsék az idei termés. Nem kellett volna leszedned az egészet.

Belehuppant a székébe, hogy újra kézbe vegye citromzöld, habos pisco sourját.

– Kifelé menet majd hagyok neki borravalót, de akkor is muszáj volt megkóstolnom. – Az enyémhez koccintotta poharát. – Inkább lopjak szőlőt, mint hogy leessen a vércukrom, nem igaz?

– Ott a pont. – A farkaséhes Kristen kész rémálom.

Kendős férfi figyelt minket a mező túlsó végéből, nem messze onnét, ahol a szőlő felfutott a bozontos fákra. Azon túl már az egymásba fonódó dombok rajzolták meg a horizont vonalát. Kristen intett a munkásnak, aki kimérten biccentett.

Engedtem, hogy az utolsó korty a nyelvemen pezsegjen. Folyton ezt ittuk: citromlé, porcukor és a sárgás színű brandy, amely a chileiek szerint sokkal korábbi, mint a perui piscó. Egy pillanatra újra szétáradt bennem az érzés, hogy minden csodálatos, az áldott nyugalom és béke, mely tökéletes ellentétben áll a rettegéssel, amely az elmúlt tizenhárom hónapban végig ott kísértett az agyamban. Itt vagyok életem utazásán: hét éjszaka Dél-Amerika vad hegyei és zöldellő völgyei közt a legjobb barátnőmmel, akivel több mint egy évtizede ismerjük egymást. Egy élénkítő és édes koktél, mintha a tenger hullámai ragadnának magukkal.
S maradt még két éjszakánk.

Kristen mindent jobbá tesz; magabiztossága védőburokként zár magába ebben a torz és fura világban. Amikor közel egy hete újra megöleltük egymást a reptéren, a megkönnyebbülés könnyei fátyolozták el a szemem. Egy éve nem láttam – egy éve, melyet durva pánikrohamok rémálmok és párnámba vagy öklömbe fojtott, vagy a zuhanykabinomat betöltő sikolyok kísértek. Kristen már Santiagóban hozta a formáját, mihelyt elhoztuk a bérelt kocsit, és megindultunk északnak a kihalt országutakon. Kurjongatott, amikor a távolban felbukkant a Csendes-óceán; rádudált az út mentén baktató tömött szőrű alpakkákra. Izgatottan mutogatta a gyümölcsárusok útszéli bódéit, a hullámzó kukoricamezők sugáregyenes sorait, a napon hizlalt kövér zöldségeket. És az eget, a friss, kék eget, ahogy egyik oldalt meredeken alábukott az óceánba, a másikon a szédítő csúcsok felé tört. Relaxáló illatként, légnemű Xanaxként hatott rám a jelenléte, én pedig örömmel átadtam magam neki.

Az első éjszakát La Serenában töltöttük. Csöpögő fagyival jártuk körbe a lombos főteret, majd egy harsány színekre mázolt szállodában töltöttük az éjszakát, ahol szentek képei őrködtek az álmunk felett. Túlságosan teli van turistával, döntöttük el, mielőtt másnap reggel az ország belseje felé indultunk. Pisco Elquiban jógaórát vettünk egy derékig érő hajú és karikalábú nőtől, aki – miközben kidüllesztett mellkassal hegypózban álltunk – kijelentette: „A mosoly a corazón, a szív fűtőanyaga.” A második estén három főiskolás korú német srác megkörnyékezett minket a bárban, mire a pánikroham úgy ágaskodott fel bennem, mint egy támadásra kész párduc. Kristen vitte a prímet – az elbűvölő Kristen, aki szóval tartott bárkit –, de amint felismerte tekintetemben a félelmet, udvariasan leszerelte a rámenős triót, és kiterelgetett az éjszakába.

– Minden rendben, itt vagyok, semmi gond – mormolta, ahogy a sötét utcákon a hotel felé tartottunk. – Kristen itt van. – Nyugtató balzsamként hatott rám a hangja, a szavai pedig úgy, mintha puha takarót terített volna a vállamra. Összecsomagoltunk, és másnap továbbálltunk.

Ma reggel pedig megérkeztünk ide, Quiteriába. Eleinte riasztott a kihaltsága. Leparkoltunk, és a meredek utcákon őgyelegtünk; dacos kiskölykökként rángattuk magunkkal a bőröndjeinket, de vagy órákon át, mire találtunk egy nyitva tartó hotelt. Sikerült szereznem egy kis lakosztályt, ahol a száraz hegyi levegő ellenére nyirkosnak tűnő ágynemű fogadott minket. A nap már kezdett lebukni, mire tudatosult bennem, hogy a város kihaltsága igazából előny: így kevesebb férfi zaklatja majd a két nőt, aki sötét éjszaka az utcákat járja. A férfikíséret nélkül utazó nőkről valahogy mindenkinek megvan a véleménye.

Kristen kiitta a pisco sour maradékát.

– Tudod, mit kéne csinálnunk? Kívánjunk szülinapi meglepit.

– Csak két hét múlva lesz a szülinapom…

– Tudom, de személyesen akarom, itt és most. Van is egy szuper kívánságom!

Az volt a hagyományunk, hogy elmondtuk egymásnak, mit kívánunk a másiknak az előtte álló évre. Nekem támadt ez az ötletem, miután olvastam két barátról és/vagy üzlettársról, akik megírták egymás újévi fogadalmait.

– Mondom is. – Elfordult a szőlő felé. – Az a szülinapi kívánságom, kedves Emily… hogy a céged húzza ki végre a fejét a seggéből, és léptessen elő, ahogy már rég tennie kellett volna.

– Az tényleg jó lenne. – Hónapokkal korábban én is bedobtam a nevem a kalapba, amikor egy vezető szintű beosztásért folyt a harc, de egy olyan szervezetlen és nehézkes cégnél, mint a Kibble, semmi nem úgy megy, ahogy kéne. Pedig még tetszett is a melóm, előléptetés ide vagy oda: projektmenedzserként dolgoztam egy startupnál, amely nyers organikus macskaeledellel látta el a túl sok fölös pénzzel rendelkező cicatartókat. Menő fiatal munkatársak vettek körül, mint a munkahelyi barátnőm, Priya, és rengeteg macskás fotó szó szerint mindenütt.

Nem beszéltem Kristennek titkos kívánságomról, amelyet mindig elrebegtem magamban, valahányszor hullócsillagot, négylevelű lóherét vagy 11.11-en álló órát láttam, hogy találjak végre egy rendes társat, és megállapodjak. Nem vallott volna vérbeli feministára, az én számból talán még nyafogásnak is hatott volna, de miután Kristen a világ másik felén élt, és az összes barátom megházasodott (a jó életbe, gyerekeket szült!), kezdett fogyni a cérnám, de most talán végre a helyes irányba haladtam…

– Azt mondta, ebben a hónapban kezdik meghallgatni a jelölteket – árultam el. – Vicces, hogy úgy tesz, mintha még arra sem lenne ideje, hogy a kiválasztásra figyeljen. Mintha túlságosan lekötné a világ megmentése, amihez persze a macskák emésztőrendszerén át vezet az út.

– A macskások a legbénábbak. Úgy mondom ezt, mint megrögzött macskabolond, akit csak a szőrallergiája tart vissza attól, hogy alapítson egy macskamenhelyet.

– Szerintem édes, hogy ennyire odavan értük.

Kristen felhorkant.

– Az egész üzlet olyanokra épül, akik közönyös állatokra fecsérlik minden gyengédségüket.

– Russell macskája minden, csak nem közönyös. Mochi teljes szívből szereti a gazdiját. Épp elég videón láttam. – Kristen hitetlenkedve méricskélt, mire előrébb hajoltam. – Ne már, bírom a munkám.

– Bocsi, bocsi, bocsi – emelte fel a kezét. – Oké, most te jössz.

– Oké. A szülinapi kívánságom… egy teljes hónappal korábban… hogy… hmm. – Megkocogtattam a pohár üvegszárát. Hogy utáld meg Ausztráliát. Hogy költözz vissza Milwaukee-ba. Hogy minden úgy legyen, mint azelőtt. – Azt kívánom, hogy rúgják ki a seggfej főnököd, és legyen milliószor jobb a melód. Vagy találj egy másikat, ami boldoggá tesz.

– Ez nem fair, lenyúltad az enyémet.

– Hát nem erről szólnak a harmincas évek? Hogy előrébb juss a melóban? Nekünk legalább van.

– Igaz. Ráadásul azt is tudjuk, hogyan költsük el hasznosan a fölös pénzünket. – Széles karmozdulattal mutatott a tőkék távolba vesző soraira. A szőlőn túl hegyláncok vöröslöttek a lenyugvó nap fényénél. Egy madár landolt a lepárló tetején, és élesen trillázni kezdett. Patagóniai veréb, olyan színű, mint a tojássárgája – felismertem a netes keresések alapján, amelyeket üres óráimban folytattam milwaukee-i íróasztalomnál.

A közelből tompa kopogás hallatszott. Alighanem egy harkály zajongott, de mielőtt még tudatosult volna bennem, bevillant az emlék: Elég. Elég. Elég. Kristen tágra nyílt szeme, ahogy hátralépett, cipőjén a vérpettyekkel. A mindent megváltoztató pillanat, amikor az élet két élesen elkülönülő szakaszra vált szét: előtte és utána.

Kristen felcsapta napszemüvegét, és sugárzó mosollyal nézett rám. Viszonoztam a mosolyát.

Rosszul tettem, hogy szorongtam. Az ártalmatlan német turistáktól sem kellett volna tartanom. Nem ólálkodnak idegen férfiak az utcasarkok mögött, hogy mohó tekintetük mindenfelé kövessen. Részegek sem furakodnak mellénk, vagy követnek minket néhány lépésről a sötét utcákon. Semmi ok az aggodalomra.

Vetettem egy pillantást Kristenre, és elöntött a jóleső melegség.

Minden tökéletesen alakul.

Kövér méhecske dongta körül a poharainkat, míg a rettenthetetlen Kristen el nem hessegette.

– Mintha az egész városban mi lennénk az egyetlenek, akik nem itt élnek – jegyeztem meg. Egyszerre találtam felvillanyozónak és nyugtalanítónak ezt az elszigeteltséget.

– Már nem sokáig. Az útikönyv szerint szombatonként jönnek a turistabuszok. – Kinyújtóztatta karjait, és keresztbe vetette izmos lábait. Sydneyben annyira rákapott a CrossFitre, hogy néha már nekem is túlzásnak tűnt, milyen erősek a végtagjai – ilyen csokibarnán és feszesen, mintha egy másik testhez tartoztak volna.

Tizennyolc hónappal korábban költözött Sydneybe; a piackutató cég, amelynél dolgozott, ausztrál kirendeltséget nyitott, és a főnöke arra bátorította, hogy adja be a jelentkezését. Legnagyobb bánatomra szót fogadott, sőt mondott valami olyasmit, hogy nagyon unja már a kisvárosi környezetet és a végletekig megosztott közösséget. Mármint Milwaukee-t, a szülővárosát.

Kristen Ausztráliában – a semmiből jött, hirtelen és meggondolatlan szeszélynek tűnt. Egész felnőtt életünk közösen telt, kezdve azzal, hogy közgázosként barátnők lettünk a Northwesternen, egészen odáig, hogy mindketten Wisconsinban találtunk állást, és egy rozoga albérleten osztoztunk a Brady Streeten. Együtt vészeltük át a mesterképzést, a rossz randikat és a jó álláshíreket, a durva éjszakákat és a még durvább ébredéseket, amíg végül a húszas éveink végére mindketten üdén és diadalmasan vettük birtokba első saját lakásunkat – én a Fifth Wardban, ő néhány mérföldnyire, Riverwestben. Olyanokról dumáltunk, hogy egy napon egymás koszorúslányai leszünk, meg hogy a leendő gyerekeink Kristen és Emily „néninek” fogják szólítani a másikat. Addigra megszerettem Milwaukee kellemes tópartját, kismillió fesztiválját, barátságos művészeti és zenei életét – csupa tehetség, semmi nagyvárosi nagyravágyás. Keményen meg kellett dolgoznom azért, hogy ne vegyem személyes sértésnek Kristen lesújtó véleményét.

Örültem persze az örömének, de közben sütött rólam az önsajnálat: kimaradtam és lemaradtam, én, az örök vesztes. Távollétében mély depresszióba süppedtem, úgy küzdöttem át magam a napokon, mintha gomolygó porviharban menetelnék. Csak a közös hagyományban leltem vigaszt, amit Milwaukee-ban indítottunk útjára: minden évben elutaztunk valami egzotikus és minél távolabbi helyre, amely remélhetőleg nem szerepelt mások bakancslistáján.

Addig én csak népszerű helyeken jártam (London, Cancún, Párizs…), ezért minden Kristennel töltött vakáción úgy éreztem, mintha egy féreglyukon át más dimenzióba kerülnék, ahol csak szédelgek a sok hangtól, illattól és látnivalótól. Vietnamba mentünk először, Hoi Anba és Hanoiba, felfedezni a végtelenített lakótelepeket, az éjszakai piacokat, a pipacsmezőnél is tarkább templomokat. Azután jött Uganda, ahol minden megtakarításunk elment a kivételes élményekre, melyek úgy rakódtak egymásra, mint a hórétegek, eleinte a csodával határosak, azután már furán hétköznapiak: belenézni a gorillák üveges szemébe Bwindiben; nílusi krokodilok és pufók vízilovak közt hajókázni; egymás karját markolászni a terepjáró hátsó ülésén, miközben egy oroszlán méricskél minket a Kidepo-völgyi szafarin.

Azután a harmadik utazáson, Kambodzsában félrecsúsztak a dolgok. Először találkoztunk úgy, hogy a földgolyó két ellentétes pontjáról érkeztünk, ezért alig vártam ezt a személyesen együtt töltött időt, melyben egymásra koncentráltunk, úgy, mint Milwaukee-ban, ahol ezt még természetesnek találtuk. Sosem hittem volna, hogy az egészből egy rémisztő fordulattal a saját külön bejáratú horrorfilmem lesz. Kristen azonban, ahogy mindig, most is a segítségemre sietett, megmentett, és gondoskodott rólam. És most itt vagyunk, utolsó, gyertyalángként ellobbanó óráinkat töltve a chilei Elqui-völgyben, és minden felhőtlenül boldognak tűnik köztünk.

Kristen leszakított egy szőlőszemet a fürtről, és feldobta a levegőbe, hogy gond nélkül elkapja a szájával. Vigyorogva rágta össze.

– Nyisd ki a szád, Em. – Úgy tartott fel egy másik szemet, mintha dartsozna.

– Nem!

– Hadd próbáljam meg! Tényleg jól célzok.

– Nem bízom benned.

– Hé, a sulis kosárcsapat ászával beszélsz, akit háromszor is megválasztottak legértékesebb játékosnak. Figyu, dobok még egyet csont nélkül. – Szélesre tárta az állkapcsát.

– Ennek nem lesz jó vége – figyelmeztettem kuncogva, ahogy feldobta a szőlőszemet, amely lepattant az álláról, és csodával határos módon az üres pohárban landolt. Mindketten döbbenten meredtünk rá.

Kellett néhány óra itt Chilében, hogy elkapjuk a ritmust. Ahogy órákon át autóztunk, hátunk mögött az egyre kisebb santiagói reptérrel, hálásan sütkéreztem újra Kristen aurájában, hétköznapi magabiztosságában és sziporkázó szellemességében, mégis kiéleződtek az érzékeim és pattanásig feszültek az idegeim, amikor bérautónkkal csikorogva fékezett egy empanadaárus előtt. A kocsi forró motorháztetőjén étkeztünk, míg a szakácsnő – egy cserzett bőrű helybéli – szúrós szemmel méregetett bennünket. Egy asszony egyedül idekint, ahol mérföldekre nincs semmi, csak csökevényes fák és fojtogató por – próbáltam felé villantani egy együttérző mosolyt.

Minden tésztabatyuba egy teljes főtt tojást csomagolt a fűszeres darált hús mellé. Gondolkodás nélkül felemeltem a mobilom, hogy elkattintsak egy fotót.

– Mit művelsz? – Kristen lenyelte a falatot, és felvonta a szemöldökét. – Elfelejtetted?

– Nem akartam posztolni – motyogtam kipirulva.

– Ide vele. – A nap Kristen nyitott tenyerére tűzött. UV sugarak rajzolták ki minden egyes redőjét, ujjlenyomata minden kusza vonalát. Nem mozdultam, mire rántott egyet a csuklóján. – Tudod a szabályt.

Enyhe szellő legyintette meg körülöttünk a bokrokat és cserjéket. Az asszony felnézett a pultról, amelyen a tésztát nyújtotta.

Kristen tenyerébe pottyantottam a mobilom, és elvigyorodtam.

– Mostantól él a digitális detox.

Többet ez sem került elő. Telefonjaink azóta is a táskánkban lapultak, vészhelyzet esetére, de lekapcsolt állapotban, halott fém- és üveghasábként. Még kambodzsai utunk elején iktattunk be egy kétnapos jógatréninget mobilelvonással súlyosbítva, azután megállapodtunk, hogy az utóbbit továbbra is fenntartjuk. Ez a döntésünk később jó szolgálatot tett nekünk. Oly sok szerencse, oly sok véletlen apróság kellett hozzá, hogy most itt lehessünk: elevenen, épen, biztonságban.

– Szóval, jövőre hová menjünk? – tettem fel a kérdést.

Kristen egy szőlőszemet görgetett az ujjai közt.

– Törökország még mindig előkelő helyen szerepel a listámon, de mintha azt mondtad volna, hogy jókat hallottál Grúziáról.

Megráztam a fejem.

– Grúziáról? Nem tudok róla semmit.

– Megesküdnék, hogy beszéltél róla. – Résnyire szűkült a szeme.

– Törökország menő lenne – vontam vállat. – Isztambul biztos szuper izgalmas.

– Még Marokkón is gondolkodom. Alkudozni a bazárban, tevegelni a sivatagban, meg hasonlók.

Egy gondolat bukkant felszínre, de még időben visszanyeltem: Aaron néhány éve járt Marrákesben. Mindössze négyszer randiztunk, miután hónapokon át dumálgattunk a kávézóban, ahol dolgozott. Úgy látszott, négy randinál nem is volt szüksége többre, hogy eltérítse gondolataimat, és szappanbuborékként repítse őket a fészekrakásról szőtt álmaim felé.

Nem említettem őt Kristennek – azok után sem, hogy Kristen első este megvető horkantással intézte el a kérdésem: És, találkoztál mostanában valakivel? Amióta csak ismertem, nem horgonyzott le egyetlen komoly pasinál sem, sőt, a költözése után hat hónappal a randiappokat is törölte a telefonjáról, miután csalódottan vette tudomásul, hogy Ausztráliában pont olyan fárasztó a társkeresés, mint odahaza. Nem az, hogy nem akartam elmondani neki, csak nem szerettem volna, hogy a pasitéma uralja az egész hetet az álmainkról, a terveinkről, a belső világunkról szóló érdekesebb beszélgetések helyett – ráadásul előbb haltam volna meg, mint hogy a képébe dörgöljem a szerencsémet. És évek óta Aaron volt az első, aki bizsergető izgalmat keltett bennem, ezért nem akartam elkiabálni a dolgot. Még egy hülye kis tesztet is kitaláltam: valamikor a közeljövőben bekapcsolom a telefonom, és megnézem, vette-e Aaron a fáradságot, hogy üzenetet küldjön. Ha még mindig olyan látványosan érdeklődik irántam, elmondom Kristennek.

Összerezzentem – a lepárló tulaja a semmiből érkezett, hogy áthajoljon a vállam felett, és felkapja mindkettőnk poharát. Ujjam megbizsergett a kortizonlökettől – micsoda eltúlzott reakció.

– Hozhatok még valamit? – kérdezte. – Lassan zárunk.

Kifelé menet Kristen a kezét nyújtotta a tulaj felé, és újra a nevét tudakolta.

– Nagyon szépen köszönjük, Pedro – ismételgette, amit megfejeltem még néhány graciasszal. Santiagóból idefelé sokat poénkodtunk ezen: Kristen minden útjelző táblát angolosan olvasott fel, míg én elővettem legjobb spanyol kiejtésemet, amit még a középiskolában sajátítottam el: „Az Chigualoco, és örülök, hogy tolmácsként meghálálhatom azt a rengeteg munkát, amit sofőrként végzel.”

Kristen sugárzó mosolyt küldött felém, mézbarna haja lobogott a nyitott ablakban.

– Tudod, hogy nem tartozol semmivel. Soha nem is fogsz.

2.

Csendben baktattunk vissza a szállodába a hosszan kígyózó, meredek szakadékokkal szegélyezett hegyi úton, ahol csak néhol hallatszott kutyaugatás. A környéket a csillagos égbolt szerelmeseinek ajánlották, ennek megfelelően nem volt közvilágítás, és a tornácokon is csak borongós borostyánfényű lámpák világítottak.

– Mit kellene vacsoráznunk? – Kristen megállt, hogy megszagoljon egy virágokkal teli fuksziaágat. – Semmi illata.

– Én visszamennék oda, ahol ebédeltünk. – Kihalásztam táskámból az asztmasprayt; a meredek kaptató és a ritka levegő Kristennek talán meg sem kottyant, de én korántsem voltam ilyen kirobbanó formában. – A quinoás tálad eszméletlenül nézett ki. Nem hittem volna, hogy valaha ezt mondom, de kezd tele lenni a puttonyom az empanadával.

– Istenem, nekem is. – Kristen megtorpant a hotel bejáratánál. – Reméltem, hogy te mondod ki. Le kéne zuhanyoznom kaja előtt.

– Csak rajta, ráérünk. – Előhúztam táskámból a kulcsokat, és megküzdöttem a zárral. A sötétben hunyorogva néztük a téglákkal kirakott ösvényt. A szálloda sajátos formában épült: a szobák négy külön épületben helyezkedtek el, és egyenesen az utcára nyíltak, mint egy motelben. Nem szoktunk ilyen procc – és ennek megfelelően drága – helyen megszállni, de Kristen ragaszkodott hozzá, hogy kifizesse, ügyet sem vetve a tiltakozásomra, amikor átnyújtotta a szobáért járó nagy köteg pénzt.

Kristen vagyoni helyzete már a kollégiumban foglalkoztatott, nem hagyva nyugodni középosztálybeli gondolkodásmódomat. Sosem beszélt erről, titokban mégis kezdtem számba venni a jeleket: míg én egy diszkontban vásárolt olcsó, csíkos lepedőt terítettem az ágyamra, Kristen olyan krémesen puha ágytakarót, amely a pávakék és a kobalt tökéletes színátmenetével önálló műalkotásnak is beillett. Műanyag állólámpám, Medúza kígyóiként szerteágazó karjaival, belesápadt az irigységbe, ha csak meglátta a Kristen sarkában álló elegáns párját. Barátnőm folyton egzotikus helyekre tett utazásokról mesélt, melyek neveit mintha fantasztikus regényekből vette volna (Ljubljana, Brno, Zágráb, Baku), ugyanakkor sosem dobálózott híres ismerősök neveivel, sosem utalgatott anyagi hátterére alig titkolt büszkeséggel vagy épp szembeötlő álszerénységgel.

A kulcs elfordult a zárban, és beléptünk a lakosztályba, ahol tüstént elöntött a megkönnyebbülés. Megcsináltuk, visszatértünk a külvilágból a biztonságba. Táskám a fotelbe dobtam, Kristen pedig bezárkózott a fürdőbe. Valamiért lakosztályt kaptunk szoba helyett – vagy magunk voltunk az egész hotelben, vagy csak ez maradt szabadon az egész hotelben, közepes spanyol nyelvtudásommal ennyit tudtam kihámozni. Általában összeálltak bennem a szavak, ha el kellett mondanom valamit, de rögtön lefagytam, ha egy helybéli hadarni kezdett, olyan sebességgel, ahogy a szikla gördül le a hegyoldalon. Könyöröghettem bárhogy, hogy lassabban („lentamente, por favor, palabra por palabra”), csak elismételték, amit mondtak, ugyanabban a tempóban, azután mosolyogva várták a választ. Ilyenkor Kristen is rám meredt, mindenki arra várt, hogy csigalassú agyam végre nagyobb fokozatba kapcsoljon, amitől csak egyre dühösebb lettem magamra.

Idebent legalább csak angolul kellett beszélnem. Letettem magam a kanapéra – egy borzalmas vízágyszerű dologra – és kinéztem az ablakon. Napközben csodálatos panoráma nyílt innét a barna hegyekre és a lankákat pettyező színes házakra, most viszont csak a csillagokkal telehintett égboltot láttam, lent pedig a nagy feketeséget. Füleltem, mikor kezd csobogni odabent a víz, azután elővettem a telefonom, és rákapcsolódtam a wifire. Tömött sorban érkeztek az üzenetek Priyától, aki beszámolt minden bennfentes munkahelyi poénról, amiről a távollétemben lemaradtam. Aaron is küldött három üzenetet: a legviccesebb milwaukee-i híreket, amiket csak talált.

Szétáradt arcomon a mosoly. Átment a teszten – ma este, amint megfelelőnek találom az alkalmat, mesélek róla Kristennek, aki nyilván megérti, miért nem említettem korábban, sőt értékeli, hogy nem akartam az egész hetet a pasik elemzésére fecsérelni. Persze nemcsak emiatt halogattam a dolgot. Kristen, aki sokkal magasabbra tette a lécet, mint én, hajlamos volt kritikusan szemlélni romantikus partnereimet. Tévedhetetlenül kiszúrt minden problémára utaló jelet, ami elkerülte a figyelmemet, vagy amit egyszerűen nem akartam meglátni. Hála istennek, Aaron átment a teszten – enélkül Kristen biztos pálcát tört volna felette.

Bár Aaron – micsoda meglepetés! – tényleg ígéretes jelöltnek tűnt. Már a megismerkedésünk is felért egy filmes közhellyel: elcsevegtünk, míg ő a napi betevő zabtejes lattémat csinálta a Café Monában, szemközt az irodámmal. Idővel megtudtam tőle, hogy nemrég túlélt egy fájdalmas szakítást, azután a múlt hónapban – láss csodát! – elkérte a számom.

Szeretek randikra járni, csak a dolgok valahogy semerre sem tartanak azokkal, akikkel az appokon vagy a barátokon keresztül ismerkedem meg. Egy éve el is döntöttem, hogy felhagyok az egésszel, mert minden férfi arra emlékeztet, aki akkor éjjel Kambodzsában a testi épségem, sőt az életem fenyegette, ezért én lepődtem meg a legjobban, amikor igent mondtam Aaronnak. Az első randinkon egy kedélyes kis harmonikabárba mentünk, tapsikolni a polkazenére. Barátként kezdtük az estét, de a végére reménytelenül belezúgtam. Aaron sosem türelmetlenkedett, és sosem próbált bennem lelkifurdalást kelteni, amiért nem álltam készen arra, hogy a kapcsolatunk magasabb szintre lépjen. (Amikor beütött a pánikroham: Elég. Elég. Elég.) Amúgy elég furának tűnt teknőckeretes szemüvegével, sötét lobogó hajával és a mániákus hippiköltő energiájával, legkevésbé sem az esetemnek, mégis…

Aaron kicsit sem hasonlított a főiskolai szerelmemre, Benre, de talán pont ezt értékeltem benne. A randiappokon folyton Ben permutációiba botlottam: unott felsőbbrendűség, homályos popkulturális utalások, túl jó vagyok én ehhez felhangok. Ezek után nem csoda, ha üdítőnek találtam Aaron nyitottságát. Aaron néha még az éjszaka közepén is grafikai projekteken dolgozott. A környéken nőtt fel, és egész napokat töltött el a régimódi múzeumokban, mint a Pabst Mansion vagy a picit kísérteties A régi Milwaukee utcái című tárlat a városházán. Minden érdekelte, de legfőképpen én.

Kristen gőzbe burkolózva lépett ki a zuhany alól. Ruhát húzott fürdőköpeny gyanánt, mielőtt letelepedett a tükör elé, hogy gondosan felvigye az alapozót, majd biztos kézzel a szemfestéket. Sosem értettem, miért csinálja, elvégre senkivel sem osztottuk meg a rólunk készült fotókat, és különben sem gyúrt arra, hogy jó benyomást tegyen az idegenekre. Talán egyszerűen csak megszokta, hogy szép legyen, azokkal a karamellszínű fürtjeivel és nagy, mogyoróbarna szemeivel.

– Nem hiszem el, hogy ez már az utolsó előtti esténk – tűnődött el, amikor befelé sétáltunk a városba.

– Tudom! Hamarosan visszatérünk a taposómalomba. – Vetettem rá egy pillantást. – Kell egy akcióterv, hogy mi legyen Lucasszal. – Ki nem állhatta a főnökét, a nagydarab svájcit, aki Kristen elmondása szerint azóta ellenszenvvel viseltetett iránta, hogy a cég több mint 1500 dollárt perkált ki a munkavállalói vízumára. – Nem tudod nélkülözhetetlenné tenni magad?

– Nehéz, ha közben mindenért te vagy a bűnbak. – Megvonta a vállát. – A fiók nem teljesít valami fényesen, és én vagyok az egyetlen középvezető, aki nincs benn az öltönyös fiúk brancsában. Szerintem tartanak tőlem.

– Tartanak?

– Ahogy a férfiak általában a nőktől. A lelkük mélyén. – Ujja végigszaladt egy, az utca fölé lógó indán.

– Gondolod, hogy a pasik félnek tőlünk? Hát én az ellenkezőjét érzem. Igaz, én nem is vagyok úgy kipattintva a CrossFittől, mint te. – Vajon tényleg így éli meg? Én mindig is irigyeltem, hogy a férfiak olyan közönyösen tekintenek a személyi biztonságukra, például gondolkodás nélkül bemerészkednek egy sötét sikátorba.

– Még szép. Ezért olyan kíméletlenek. Azok a macsók a szar szövegükkel és a gépfegyvereikkel.

– Miért félnének tőlünk?

– Mert tudunk dolgokat. Látunk dolgokat… érzünk dolgokat, amiket ők nem. – Átlépett egy jókora halom lótrágyát. – Végtére is, mi ettünk a tudás fájának gyümölcséből.

– Bibliai hivatkozás. Milyen oldszkúl. – Vajon minden nő az érzékelés mestere? Kristen lehet bármilyen jó megfigyelő, szemvillanás alatt olvashat másokban és a szándékaikban, kettőnk közül akkor is én vagyok a fogékonyabb és érzékenyebb. Ezért szomorodom el az útszélen fekvő halott madár láttán, de ez az érzékenység nyereséget is jelent: ha egy pillangó reppen el mellettem, vidámság költözik a szemembe, mintha valami titkon osztoznánk.

Lefordultunk a keskeny utcáról egy macskaköves közre, és megálltunk a cuki vega étterem előtt. A terasz közepén fának beillő páfrány magasodott; a közeli faágakról tarka álomcsapdák lógtak, és egy rongyos tibeti imazászló. Kristennel az orgazmushoz hasonló gyönyört éreztünk minden új város láttán. Amikor először botlottunk bele ebbe a helybe, hamisítatlan bája annyira megérintett minket, hogy önkéntelenül, kuncogva megöleltük egymást.

Kristen imádott arról beszélni, hogyan ismerkedtünk meg, mintha öreg házaspár lennénk, és még most sem tudna betelni a szerencséjével. Másodévesen a lányok közül csak mi ketten jártunk a közgazdasági statisztikai és valószínűségszámítási kurzusra, ahol a többnyire végzős srácok kirekesztettek minket a társalgásból, minden kérdésünkre csak a szájukat húzták, és már-már komikus önteltséggel szajkózták a mi meglátásainkat. Ahogy kiszédelegtünk a folyosóra, félénken Kristenre mosolyogtam.

– Hát ez elég… érdekes volt.

– Szerintem tanuljunk együtt – vágta rá. – Mutassuk meg a szarcsimbókoknak. Kristen vagyok.

Hónom alá vettem a könyveimet, hogy megrázzam felém nyújtott kezét. Akkor éreztem meg, az elmozdulást, azt, hogy kibillentem az egyensúlyomból, mintha épp leszállnék egy hajóról: belső megérzésem azt súgta, hogy ez fontos, mert ezután már semmi nem lesz ugyanolyan.

Azóta nem éreztem ilyet, mióta elsős középiskolásként egy buliban találkoztam Bennel, a csibészesen jóképű sráccal a fiúiskolából, aki odalépett hozzám, rám köszönt, és csapdába ejtett az azúrkék szemével. Egy hónapon belül már hivatalosan is „jártunk”. A főiskola második évében, mire Kristen kezet rázott velem, Bennel már határozottan nem szerettük egymást. Pontosabban én még szerettem őt, hisz mégiscsak éveket töltöttünk együtt. Közgazdasági megközelítést alkalmaztam: annyi időt, teret, tudást és érzést invesztáltunk már ebbe, hogy úgy gondoltam, elkerülhetetlenül be kell következnie a közös jövőnek, amelyet közös szülővárosunkban, Minneapolisban álmodtunk meg. Azóta szerencsésen leírtam a veszteséget.

Mennyire nem láttam a pályán! Mennyire nem rendelkeztem a képességgel, hogy hátrébb lépjek, és tisztán lássam a dolgokat. A gondodat viseli, mondtam magamnak, csak mert nyilvánvalóvá tette, hogy agyasabb nálam. Csak a legjobbat akarja neked, mantráztam, mert ki nem állta önállóbb főiskolás barátaimat, utálta, ha ittam, és kitért a hitéből, amikor egyszer kipróbáltam a füvet. Csak azt akarja, hogy a legjobbat hozd ki önmagadból, hajtogattam, mint egy felhúzható játék baba, csak mert be akart avatni az ezoterikus orosz irodalom, a művészfilmek és a sznobok által felkapott alternatív zenék világába. És kényelmes meghittséget kölcsönzött a kapcsolatunknak, hogy tudtam, hogyan issza a kávét, melyik étteremben eszünk egy film előtt, és hogyan végződik majd az este. Pillantás a jövőbe, mint mikor a krimi utolsó oldalára lapozunk, mielőtt túl nagy lenne a feszültség.

Azután megismertem Kristent, és szinte rögtön elválaszthatatlanok lettünk. Felfedeztük közös érdeklődésünket az ostoba szójátékok és bugyuta rejtvények iránt, még egy saját nyelvet is kitaláltunk, egy világot csak magunknak. A kampusz különböző pontjain tanultunk, a pontos helyszínt mindig kódolt üzenetek árulták el – olyan volt, mint egy kincsvadászat, amelynek a díja, hogy együtt lehetünk. A koleszben rejtjelezett szövegeket hagytunk egymás ajtaján, kódolt panaszokat arról, hogy MEGINT SZEXIFIKÁLT vagy meghívásokat VACSORÁRA HINMANNÉL. A mások szeme előtt rejtegetett titkok bizsergetően izgalmassá tették interakcióinkat. Ilyenek vagyunk, szeretjük megúszni a lebukást.

Ironikus gondolat, tekintve, mi történt Kambodzsában. Az egyre szélesebb tócsában terjengő vér.

Egyedül a Kristennel való önfeledt fickándozás juttatott el a felismerésre, milyen aprónak és beszabályozottnak érzem magam Ben mellett. Kristen kérdőjelezte meg elsőként a kapcsolatot, tette fel a megfelelő időben a megfelelő kérdéseket, amíg fokozatosan ráébresztett a manipulációra, a szüntelen kritikára és az érzelmi manipulációra. Kezdtem kiállni magamért, és ráérezni, hogy a diploma utáni nagy terveink igazából Ben tervei, amelyekben én csak biodíszlet vagyok. Kristen lakására mentem aznap hajnali kettőkor is, amikor – már végzősként – Bennel lefolytattuk az évszázad perpatvarát, és rekedtre üvöltöttem magam.

Szinte sosem veszekedtünk, inkább csendben gyűjtögettük a sérelmeket, de eljött a pillanat, mikor önálló életre keltek, és drónokként felettünk surrogtak: Mikor lesz már elég? Nem hiszem el, hogy tényleg ezek vagyunk. Ben elfordult, a válla után kaptam, hogy legalább nézz rám, ha hozzád beszélek, mire olyan hirtelen pördült meg, hogy a fejem a falnak koppant, mielőtt megértettem volna, hogyan és miért.

– Sosem ütnélek meg – közölte bosszúsan, bocsánatkérés gyanánt. Elfurakodtam mellette, és az ajtóhoz szaladtam. Néhány nap mosolyszünet után Kristen átment a lakásunkba, hogy összeszedje a holmimat, amit Ben fapofával végignézett. Hivatalosan sosem szakítottunk.

Hihetetlen módon még ezek után is találkozni akartam vele, kibőgni magam a karja közt, amit legalább annyira ismertem, mint a sajátomat, de Kristen tudott jobbat.

– Vita lezárva – közölte. – Épp elég időt vesztegettél arra a lúzerre. Most majd kereshet mást, akit belegyömöszölhet az apró és szűkös skatulyájába, te meg lehetsz az a belevaló csaj, aki igazából vagy.

Kristen most odalépett a pincérhez és feltartotta az ujját.

– Una mesa para dos – hallottam. Mindig gyorsan tanult. A pincér engedte, hogy asztalt válasszon, ő pedig átengedte nekem a jobb helyet, a belső térre nézőt, míg ő velem szemben ülve csak a falat látta.

– Eddig szuper a hét. – Kinyújtotta felém a kezét, és megszorította a karom. – Varázslatos ez a hely, olyan nyugis.

– Pont, ahogy reméltük. – Széthajtogattam a szalvétát.

– Hosszú ideje nem lazultam el ennyire.

Elég. Elég. Elég. A fémrúdon lecsorgó vér, mintha festék lenne. Kristen tágra nyílt, döbbent szeme. A vér a kezén, a csuklóján, a cipőjén…

– Mintha közben nem múlt volna el semennyi idő. – Felnyitotta az étlapot. – Onnét folytatjuk, ahol abbahagytuk, mintha semmi sem változott volna. Ebből tudhatjuk, hogy a legigazibb barátok vagyunk.

3.

Elmondom, mi történt: egy férfi rám támadt a kambodzsai Phnom Penhben, mi pedig önvédelemből megöltük.

Hátizsákos turista volt, dél-afrikai fickó nagy szőke bozonttal és nagy szőrös karokkal, szeplős és napbarnított. Egy bárban fordult hozzánk (igazából Kristenhez, aki szokás szerint dögös volt jóganadrágjában és ujjatlan felsőjében, melltartó nélkül), és érdeklődött arról, hogy tetszik Kambodzsa. Ezt a típust hívtuk „havertesónak” – menő és hangos, de azért aranyos. Néhány perc után a kezét nyújtotta: Sebastian vagyok, amúgy, mire Kristen bemutatkozott, mint Nicole. Ezt csináltuk a főiskolán is: kamu névvel utaltunk rá, mennyire nem jelent semmit a találkozás, mennyire biztos, hogy akkor látjuk utoljára a pasit. Ben után ez tartott vissza attól, hogy meggondolatlanul beleugorjak valamibe – Kristen külön figyelmeztetett erre. Az álnevek az utazásainknak is izgató kis felhangot adtak: ami Vegasban történik, Vegasban is marad.

Belementem a játékba, Joanként mutatkoztam be. A dél-afrikai Sebastian tényleg vicces fiúnak bizonyult, s ahogy lenni szokott, ha a csúnyább barátnőnek érzem magam, valósággal sziporkáztam, tökéletes ütemben és időzítéssel szórtam a szellemességeket. Kristen nem bánta – a fickó amúgy is inkább tűnt az én típusomnak –, csak tette, amit egy jó barátnő ilyenkor: járkált a bárban, és idegenekkel csevegett.

Az órák teltek, a levegő hűlt. Először a bár néptelenedett el, majd az utcák is követték a példáját. Az elhaladó motorok dübörgése dorombolássá szelídült, csak néha hasított bele egy-egy részeg turista kurjongatása. Sebastian megnevettetett, és én megérintettem sziklakemény bicepszét; ő pedig a csípőmre fektette tenyerét, amikor elengedtük magunk mellett a pincért. „Nicole” hozott még egy kör Angkor sört, s ahogy koccintottunk, sokat sejtető vigyort küldött felém.

A társalgás óhatatlanul arra terelődött, hogy menni kéne. A pasi egy, a miénknél is ledurrantabb ifjúsági szálláson lakott, egy emeletes ágyakkal telezsúfolt hálóteremben, ezért Kristen, a szent, ragaszkodott hozzá, hogy megigyon még egy utolsó utáni sört a másként tök üres bárban.

– Azért biztos visszaérek a hotelbe, mikor is… éjfélre? – Egyszerre és hálásan bólogattunk Sebastiannel, és mindenkinek minden világos volt.

Kristen kifelé menet megmarkolta a könyököm, és még egyszer megkérdezte:

– Minden oké?

Hirtelen habozni kezdtem. Végső soron nem ismertem a srácot. Közép-nyugati egyéjszakás kalandjaimnak és harmadik randis összebújásaimnak (a jó mókától a sajnálatosakon át a talán nem pont ezt akartam, de belementem, ha már olyan hülye voltam, hogy az ágyban kötöttem ki típusú együttlétekig) megvolt a maguk ismerős bája – ismerős környék, egy mobil és három számjegy, amelyet kívülről fújtam. Ez most nagyon más volt. Egyikünk sem csinált még ilyet a közös nyaraláson, mégis leküzdöttem magamban a rossz érzést – azt a fajta rossz előérzetet, amely néha elfogja a nőket –, mert ez a humoros és dögös pasi csak engem akart.

Sokat gondolok erre a pillanatra, amikor megpaskoltam Kristen karját, és elfordultam. Hogyan változtatta meg az életünket: Kristenét és az enyémet. Hogyan ágazott el, és fordult új irányba az utunk, hogy kibontatlanul maradjon minden más lehetőség. Például az, hogy hallgatok a megérzésre, meggondolom magam, Sebastian pedig dúlva-fúlva elviharzik. Vagy az, hogy ott helyben megváltoztatom a tervet, és a bárban csináljuk, vagy egy növényekkel buján benőtt utcasarkon.

De úgy történt, hogy akkor éjjel azt az utat követtem, hogy Sebastian társaságában elhagytam a bárt. Ahogy kifelé tartottunk, vakufény oltotta ki az éjszakát, de bárhogy pislogtam, nem láttam, ki kattintotta el a képet, amelybe önkéntelenül belemasíroztunk. Néha eszembe jut az a fotó – ott fenn valahol a felhőben, egy eltűnt személy utolsó nyilvános szereplése. Nagyon-nagyon rossz lenne, ha a megfelelő ember kezébe kerülne, aki felismerné az összefüggéseket, és elküldené a képet a dél-afrikai hatóságoknak. Ki tudja, mi minden lehet az emberek telefonjain, merevlemezein és poros fotóalbumaiban, ami nekik csak háttérzaj, de egy másféle közönségnek nagyon is sokat mond?

Sebastiannel együtt sétáltunk a szúnyogokkal teli estében, előbb csak kéz a kézben, azután, amikor a hotel bejáratához értünk, lecsusszant a tenyere, hogy megmarkolja a fenekemet. Az ügyeletes az előtér kanapéján hortyogott; míg arra vártunk, hogy beeresszen minket, Sebastian hüvelykujja az enyémet cirógatta. Forróság lobbant az ágyékomban, amit szexi egész pályás letámadás követett, amint bezárkóztunk a szobába.

Szuperül indult: felfedeztem, hogy szereti keverni az élvezetet a fájdalommal, az alsó ajkam harapdálja, éles mozdulattal rántja hátra a fejem. Nem épp az én stílusom, de azért beindított a védtelen préda szerepe, aki annyira kívánatos, hogy a ragadozó alig tudja kordában tartani ösztöneit. Ahhoz épp elég szexuális felvilágosítást kaptam – a magazinok kvízei és a barátokkal folytatott borgőzös beszélgetések jóvoltából –, hogy tudjam, mi szítja fel a férfi szenvedélyét: ha benne vagyok a játékban, és olvasok a nem verbális jeleiben. Szóval én is megtéptem kicsit a szőke bozontját. Megharapdáltam kicsit az ajkát. A hátát cirógattam, azután váratlanul begörbítettem az ujjam, és ejtettem rajta tíz pici karmolást, azután elégedetten elmosolyodtam gyönyörteli nyögését hallva.

De ekkor… valami megváltozott.

Az történt, hogy kezdett kitisztulni az agyam, és másik csatornára váltott. Elég. Elég. Elég.

Ajka nyomán fájdalom sugárzott szét a mellbimbómból. Levegő után kaptam, és eltoltam magamtól, amikor újra meg akart csókolni. Erre megmarkolta a hajam, és olyan erővel rántotta meg, hogy könnyek szöktek a szemembe. Meglepődtem, és meginogtam.

– Hé, ne olyan durván.

Csak mosolygott, lelkesedése töretlen maradt.

– Ugyan már, csak szórakozunk. – Rátalált fogaival a fülcimpámra, és megharapott, annyira, hogy feljajdultam.

Felültem az ágy végében.

– Fájdalmat okozol.

– Olyan átkozottul dögös vagy.

– Komolyan beszélek. – Félreütöttem a kezét a mellemről.

Olyan fürgén mozgott, mint valami húsevő növény, máris elkapta a csuklómat.

– Te aztán nem adod könnyen, mi?

– Végeztünk. – Lemásztam az ágyról. – Szerintem menned kéne.

Megkeményedett a tekintete.

– Te nyomultál rám egész este.

Kicsordult egy könnycsepp a szememből, de azért fenyegető pillantást vetettem rá, és következetes maradtam.

– Most már menned kell.

Ekkor emelte fel a kezét, és vágott pofon.

– Szóval így szereted? – A döbbenet kiült az arcomra, a fájdalomtól még a fülem is csengett.

Mintha jeges vízbe ugrottam volna, úgy lett a vágyból félelem, túlélési ösztön, menekülési kényszer. Vak kétségbeeséssel löktem el magamtól, közben kezem beleakadt az állába, és véletlenül megütöttem. Felbőszülve lökött a falnak a nyakamnál fogva – bumm, csattant a koponyám –, mire rémülten kaparni kezdtem az ujjperceit, próbálva lehámozni kezét a torkomról. A másik kezemmel lenyúltam, és felrángattam magamra a bugyimat. Furcsa szégyenérzet lett rajtam úrrá, mint azokban az álmokban, amikor hirtelen ráeszmélünk, hogy pucérok vagyunk.

Húsos öklével összefogta csuklóimat, és a falba passzírozta a fejem felett, mintha boszorkány lennék a máglyán. Ezekből a pillanatokból csak futó képek maradtak: csípője, ahogy a falhoz présel, ágaskodó farka, ahogy az alsóján át nekem feszül. A mosoly verejtékező arcán; a kegyetlenség a tekintetében, mikor sikoltozni kezdek. Szabad keze mintha lassított felvételen emelkedett volna felfelé, majd hirtelen az ajkamra tapadt. Fejem újra a falnak csapódott, ezúttal még keményebben – ugyanazt a metszően éles hangot hallottam, mint nyolc évvel korábban, Bennel, és homályos fehérséget láttam.

Akkor egy pillanatra leállt; én is a küzdelemmel. Mint egy búvár, úgy merültem alá. Kristen évekkel korábban Vietnamban ki akarta próbálni a búvárkodást, de én nemet mondtam, mert valahol azt olvastam, hogy a búvárok nem az oxigénhiány miatt halnak meg, hanem mert pánikba esnek, és mindent letépnek, ami az orruk és szájuk útjában van. Erre gondoltam, miközben Sebastian teljes súlyával az állkapcsomra nehezedett: valami a szám útjában volt, valami, amit mindenáron le akartam tépni magamról, mert tudtam, hogy másként végem.

Meg fog ölni.

– Emily!

Mindketten ledermedtünk. Sebastian az ajtó felé fordult, s bár én nem tudtam mozdítani a fejem, éreztem, hogy a szorítás enyhül. Düh tolult fel bennem, szélesre nyitottam ajkamat, és beleharaptam az inas kézfejbe, azután el sem eresztettem, amíg nyelvemen nem éreztem a vér rezes ízét.

– Rohadt ribanc! – Eleresztette a csuklómat, és hátralépett, miközben vérző kezét dajkálgatta. Bugyim mélyen belevágott a combomba, ahogy felrántottam a térdem, és Sebastian nyögéséből ítélve eltaláltam. Az ágyékát markolászva rám zuhant.

Egy tompa puffanást követően a teste újra megrándult, én pedig kimásztam alóla. Kristen zihálva és vicsorogva állt felette, mint Buffy, a vámpírok réme. Mint egy ütőt, markolta a nehéz állólámpát, s miközben én fenéken csúszva elhátráltam, ő újra lendített, hogy a fémtalp visszataszító hang kíséretében telibe találja Sebastian hátát. A fickó elterült, feje alig centiméterekre koppant a fém ágykeret lábától.

Saját dühöm láttam tükröződni Kristen szemében, ahogy egy pillanatra összefonódott a tekintetünk. Azután érzékeltem a mozgást, mielőtt még feldolgozhattam volna a történteket.

– Elég. Elég. Elég.

Most is csak felvillanásokat látok, mintha stroboszkóp világítaná meg a jelenetet: Sebastian feje nekicsapódik az ágykeretnek. Három rúgás, négy. Vér csorog le a fémlábon, gyűlik tócsába a laminált padlón, tölti ki a hézagokat. Végül megragadom Kristent, elrángatom onnan, és megölelem. Reszketve karoljuk át egymást.

Egy ideig így maradtunk. Másodpercekig, percekig, talán órákig. Motorkerékpárok húztak el az olcsó függönyök mögött: előbb fény villant, azután mennydörgő robaj hallatszott. Sebastian nem mozdult. Kristen vonta ki magát először az ölelésből. Tekintete kitisztult, szeme résnyire húzódott össze. Határozott hangon beszélt.

– Ki kell jutnunk innét.

Hangosan gondolkodott, végigvette a lehetőségeket. Felötlött benne, hogy hívja a zsarukat, elvégre egyértelműen önvédelemből cselekedtünk, de még az útikönyvünk is megemlítette, milyen nehéz kijönni az itteni rendőrökkel, azt pedig a Bennel töltött időkből tudtam, hogy sokkal nehezebb jelenteni egy könnyű testi sértést – amire akkor és hónapokkal később is sokszor éreztem kísértést –, mint a legtöbben hinnék. Más sem hiányzott, mint hogy egy kambodzsai fogdában kössünk ki, elvegyék az útlevelünket, és gyilkossággal vádoljanak. Én is láttam a Börtönpalotát, és olvastam Amanda Knoxról.

Reszkettem, és összefüggéstelenül beszéltem, Kristen azonban kitett magáért. Ellenőrizte a fickó pulzusát, majd mikor nem találta, tervet kovácsolt. Hihetetlen szerencse az amúgy hihetetlenül peches éjszakában: a portán még az útlevelünket sem nézték meg, amikor becsekkoltunk, a szobát pedig előre fizettük kápéban. A pultos is csak a „Nicole” és „Joan” neveket hallotta. Sebastian kilenc hónapja utazgatott, cél és vég nélkül járta a világot – ráadásul hozzánk hasonlóan hanyagolta a közösségi médiát és a telefont.

Nehezéket kötünk a holttestre, jelentette ki Kristen, és egy közeli szikláról a folyóba dobjuk. Eltakarítunk minden nyomot. Elhagyjuk Phnom Penht, mielőtt bárkinek feltűnne bármi. Zsibbadtnak éreztem magam, mintha intravénásan kapnám a novokaint. Kristen és Emily sosem szabadult volna meg egy hullától, de Nicole és Joan valamiért ezzel is boldogult. Ők megcsinálták. A következő órák összevágott képekként maradtak meg bennem; montázsként, amelyet soha nem akartam lejátszani. Gyomorforgató és kíméletlen képekként, melyek egy teljes héten át kínoztak, de Kristen fáradhatatlanul, felszegett állal és eltökélt arccal menetelt előre. Pontosan azt tettem, amit mondott, és csodálatos módon be is vált.

Miután végeztünk, elbuszoztunk Laoszba, a tízórás út alatt végig szótlanul és álmosan bólogató fejjel, hogy az utolsó pár napra meghúzzuk magunkat egy lepukkant kétcsillagos hotelben. Nem emlékszem a hazavezető repülőútra, a taxizásra a reptérről, az álmatlan éjszakára, mielőtt visszatértem a melóba. Csak Sebastian koponyáját láttam, ahol az ágy fémlába behorpasztotta, és a terjengő vért, ahogy rubinvörös szövegbuborékot rajzolt a szája elé.

Szétcsúsztam. Zavarosnak és nehéznek éreztem az agyam, mintha fekete penész borítaná. Éjjelente tíz órákat hánykolódtam félig éberen; napközben a legváratlanabb pillanatokban törtem ki könnyekben. Előfordult, hogy átaludtam az ébresztőt, és duzzadt szemmel, dél körül estem be a melóhelyre, ahol egyre inkább nehezemre esett a koncentráció. Egész nap egy falatot sem ettem, azután éjjel arra ébredtem, hogy szabályosan korog a gyomrom. A főnököm figyelmeztetett, hogy ha nem kapom össze magam, el kell, hogy küldjön. Csak néztem üres tekintettel, túl összetörten ahhoz, hogy érdekeljen.

Sebastiannek nem szabadott volna meghalni. Nem támogattam a halálbüntetést, még kevésbé az önbíráskodást, mi mégis a saját kezünkbe vettük az igazságot. Baleset volt, önvédelem, de túl messzire mentünk. Azt viszont nem bántam meg, hogy megszabadultunk a holttesttől, és nem szóltunk a zsaruknak; meggyőztem magam, hogy egyszerűen nem volt más választásunk. Rákerestem az amerikaiakra, akiket odaát tartóztattak le – ráment az egész életük. Egy oregoni nő éveket várt a tárgyalására Argentínában, miután véletlenül az autók elé lökött egy zsebtolvajt. Egy börtönbe zárt virginiai diák égre-földre esküdözött, hogy semmi köze ahhoz, amivel vádolják, egy acapulcói pincérnő elleni támadáshoz. Túl sok turista harcolt kétségbeesetten azért, hogy hazajusson, és töltötte a fiatalságát egy szutykos börtöncellában. Csupa horrorsztori, azzal a borzongató tudattal, hogy a hősük én is lehetnék. Bár az ilyen és ehhez hasonló történetek tompították a bűntudatomat, nem enyhítették a traumát, az egész igazságtalanságát. Az univerzum miért pont minket sodort Kharübdisz és Szkülla közé?

Nem sokkal a hazatérésünk után megmondtam Kristennek, hogy beszélni akarok erről egy terapeutával. Az orvost köti a titoktartás, érveltem, és tudtam, hogy gyerekként, a szülei halála után ő is járt terapeutához (rajta kívül nem is ismertem mást, akit pszichológus kezelt volna). Tetszett, hogy pénzért vehetek magamnak egy pártatlan és együttérző fület. Gyötörtek a rémálmok, a pánikrohamok, a teljes kiszolgáltatottság és a mindent felemésztő félelem fájdalmas emlékei.

– Bocs, hogy ezt kell mondanom – közölte Kristen, a kilencezer mérföldes távolságtól színtelen géphangon –, de szerintem senki sem tudhat arról, hogy kapcsolatba kerültünk a sráccal.

– Még akkor sem, ha hazudok arról, hol és mikor történt… meg persze arról is, mi lett a vége?

Hosszú-hosszú csend.

– A terápia egyáltalán nem így működik.

– De neked is segített, nem? Amikor átmentél valami ilyesmin… egy traumán?

– Előtte veszítettem el a szüleimet, és a nagyszüleimnek lövése sem volt arról, hogyan bírjanak szóra. Igen, dr. Tudor segített abban, hogy fel tudjam dolgozni, de te sokkal szívósabb vagy, Emily. Fantasztikus lelkierő lakik benned. Ismerlek.

Hosszú-hosszú hallgatás. Végül:

– Tényleg Tudor doktornak hívták?

Felhorkant.

– Egyből levetted a lényeget. Jó, így visszatekintve, talán álnév lehetett. – Ellágyult a hangja. – Én csak szeretném, ha boldog lennél és egészséges. Mindent el kell követned ennek érdekében.

Értettem, hová akar kilyukadni.

– Tudom, hogy igazad van. Még nem látok tisztán. Még nem dolgoztam fel.

– Könnyebb lesz, megígérem. Addig is, én itt vagyok neked, éjjel-nappal, bármikor. Nem voltam biztos benne, hogy szeretnél beszélni róla, ezért nem hoztam fel, de itt vagyok. – Új életre kelt a hangja. – Majd én leszek a te Tudor doktorod.

– Hogy lehet, hogy téged nem ingat meg semmi? – Próbáltam játékos hangot megütni, de a kérdés inkább sértettnek és féltékenynek hangzott.

– Nem szeretném, ha azt hinnéd, hogy oda sem figyelek rád. Értem, amit mondasz, esküszöm az égre. – Olyan bizonyításvágyat hallottam ki a hangjából, hogy önkéntelenül bólogatni kezdtem. – Azóta én is ezzel küszködök. Ez csak természetes, de erőt merítek abból, hogy történjék bármi, te mindig ott fogsz állni mellettem. Ahogy én is melletted. Mi mindig itt leszünk egymásnak, igaz?

Akkor még nem tudtam, mennyire komolyan gondolja. Hogy az elkövetkező hetekben és hónapokban minden áldott este – vagy az ő oldaláról nézve: minden reggel, még munka előtt – felhív, és megkérdi, hogy érzem magam. Eltereli a figyelmem, felvidít, vagy éppen bedob valami váratlan poént, amitől minden bajom ellenére újra önmagam leszek. Hogy hétvégeken hosszú órákon át csetelünk – egyszer egész éjjel, tíz teljes órán át –, és komplett filmeket nézünk végig, közben kaját rendel, és embereket küld, akik elviszik a szennyest, ráncba szedik szegény árva konyhámat, és megtesznek mindent, amit ő maga tenne, ha tehetné. Tudtam, ha velem lenne, személyesen kanalázná a számba a zabkását, mosná meg a hajam, vagdosná a körmeimet. Amikor azt mondta, ő lesz a Tudor doktorom, még nem sejtettem, hogy meg fog menteni, újra összerakva szétszóródott, apró darabkáimat.

Csak azt tudtam, hogy komolyan gondolja – ott fog állni mellettem, bármi történjék, tűzön-vízen át. Sírásra görbülő szájjal köszörültem meg a torkom.

– Nem tudom, mi lenne velem nélküled – hüppögtem könnyes, merev hangon az elsötétített nappaliban.

Felnevetett.

– Reméljük, sosem derül ki.

4.

– Szóval egy ideje már beszélni szeretnék veled valamiről – mondta Kristen, és letette a villáját, majd az asztalra könyökölve előrehajolt.

Ittam egy kortyot aromás és sötét Carménère-emből. A chilei borokban nem lehet csalódni.

– Igazán? – Ez mókás. Én is épp készültem beszámolni neki Aaronról.

– Nem akartam mindjárt az elején felhozni. Azt hiszem… szóval, előbb tapogatózni akartam kicsit. De most már készen állok. – Széttárta két karját, én pedig, mintha lassított felvételen látnám, megigézve meredtem az ujjaira. Közben görcsbe rándult a belsőm. Csakis Kambodzsához lehet köze.

Azután megtörte a drámai csendet.

– Szerintem hat hónapig csak utazgatnunk kéne a világban. Ezen a nyáron kezdenénk. A te nyaradon.

Nem értettem. Mint mikor spanyolul hadartak, és mosolyogva várták a választ.

– Utazgatnunk?

– Egy kisebb vagyont tettél félre a macskás melódból, és én is régóta gondolkodom egy kis alkotói szabadságon. Júniusban lejár a lakásbérletem. Tök komolyan mondom, Emily. Meg kéne csinálnunk.

Megráztam a fejem. Már az is nehezemre esett, hogy elképzeljem Kristent a világ másik felén, vaskos ausztrál akcentussal, ahogy elhúzza a szavakat, és minden mondat végére odabiggyeszt egy „havert”, csakhogy ő erre született, igazi kalandornak. Én, a röghöz kötött és kiszámítható Emily, csak alkalmi látogatásokat tettem az ő izgalmas világába. Tényleg képes lennék parkolópályára tenni az életem éppen most, amikor lassan harminc leszek, és végre találtam valakit, aki tetszik?

– Nem szeretném, ha félreértenél – tette hozzá a mondatot, amelyet az emberek kizárólag akkor mondanak, amikor arra készülnek, hogy megbántsanak –, de mi tart vissza? Nem vagy elkötelezve, nincsenek taknyos kölykeid, sem dögunalom férjed, sem olyan karriered, ami egyben az életcélod is, sem túl közeli hozzátartozóid, vagy tévednék?

Az ajkamba haraptam. Nagyrészt igazat mondott. Nincsenek testvéreim; anyám és a mostohám St. Paulban lakik, apám és a másik mostohám Iowában, így csak pár havonta beszélünk.

Kristennel ez is összekötött minket a fősulin: míg az osztálytársaink, úgy tűnt, naponta legalább egyszer felhívták az anyjukat, mi alig beszéltünk a gyámjainkkal. Ekkortájt kezdtem ráébredni, mennyire hétköznapian szenvtelenek, érdektelenek és önzőek a szüleim. Kristen nagyszülei, Nana és Bill, akik a szülei halála óta, tizenkét éves korától gondoskodtak róla, kedves idős pár benyomását keltették, Kristen azonban kitartóan állította, hogy Bill igazi zsarnok, Nana pedig neurotikus ideggombóc.

Kristen most körülnézett az étteremben, mielőtt újra felém fordította szikrázó mosolyát. Ahogy legjobb barátnőhöz illik, vettem a telepatikus üzenetet: Ez lehetne az életünk. Beutazni a világot. Felfedezni a civilizáció legvadabb zugait, elmerülni az űroperákba illő szürreális tájak csodálatában.

Viszont: Aaron. Nem mintha az egész jövőmet olyasvalakire alapoznám, akivel alig négy randim volt, de mégis.

Újra előrehajolt.

– Emlékszem, mikor Bennel szakítottatok, te meg: „Most végre élhetem az igazi életem. Úgy, ahogy én szeretném.” – Felém nyújtotta a kezét.  – Tudom, hogy nekem más, mégis a szülővárosom, de tényleg Milwaukee az a hely, ahol lenni akarsz?

– Szeretem Milwaukee-t. Ellentétben veled, én tényleg szeretek ott élni.

– Pedig te voltál az, aki azt a benyomást keltetted, mintha az igazi élet a Közép-Nyugaton túl kezdődne.

– Hm.

Feltűnt a pincér. Kristen megkérdezte, milyen sörük van, míg én az abrosz meglazult szálait tépdestem.

A szakítás Bennel: egy késszúrás pszichém legérzékenyebb részébe. Száműzötten Kristen lakásán, összekuszált idegekkel, dacos hallgatásba burkolózva. Akkoriban Angie barátnőm – egy céltudatos vörös lány, aki nyelvésznek készült, és akivel a sakkszakkörben ismerkedtem meg – még osztozott összetört szívem pátyolgatásának terhén, fagyival és megértéssel kényeztetett, valahányszor elegem lett Kristen rohadjon meg az összes pasi típusú megközelítéséből. Azután, néhány héttel később felvetette, milyen szuper lenne, ha hazamennék karácsonyra, és engedném, hogy kicsit anyáskodjanak felettem. Pukkadoztam a nevetéstől.

– Amikor közöltem, hogy szakítottunk, anyám csak annyit mondott: „Pedig épp kezdtem megkedvelni ezt a Bent.”

Angie-nek az álla is leesett.

– Nem kérdezte meg… mármint, hogy mi történt?

– Miért tette volna? – A szüleim, akik tizenéves koromban elváltak, épphogy teljesítették a felelős gyereknevelés törvényi követelményeit, de másként alig várták a főiskolát, hogy többé ne legyek a lábuk alatt.