Az Alkusz-sorozat:

Az Éjszaka Királya

A Szirén Éneke

Az Esti Csillagok Császára

A lélektolvaj

Laura Thalassa: Bewitched

Copyright © 2023. BEWITCHED by Laura Thalassa

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Thalassa: Bewitched

Bloom Books, an imprint of Sourcebooks, 2023

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 615 650 744 0 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Sourcebooks

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

Astridnak, aki bájitalokat kotyvaszt, csontvázakkal táncol,
és a holdat üvölti.

Drágám, neked a véredben is varázslat van.

A Hármak törvénye

Kivetett varázsod
Használd valón s bölcsen,
Tégy jót mással, mert
Vissza az rád háromszor szökken.

Ha rossz szándék mozgatja kezed,
S nyomodban bánat jár,
Háromszorosan kapod azt vissza.
A hármas átok visszaszáll.

PROLÓGUS

Memnon

CSAPDÁBA ESTEM.

Fogságban vagyok már irgalmatlanul régóta. Testemet és elmémet fojtogató, ugyanakkor megnyugtató varázslatok kötik gúzsba. Nem szabadulhatok tőlük, bármennyire próbálkozom is.

És mennyit próbálkoztam!

Ennek nem így kellene lennie. Tudom. Hisz emlékszem.

Ez valaki más műve volt.

Valakié… de kié?

Hiába kutatok az elmémben válaszok után.

A gondolataim… töredezettek. Meghasadtak, és szétszóródtak az engem beborító védőátkok rejtekében.

Volt életem a létezésem eme árnyéka előtt. Olykor felvillan egy-egy emlék. A nap, a kard nehéz súlya a kezemben, egy asszony – az én asszonyom – teste az enyém alatt.

Sokra ugyan nem emlékszem a saját külsőmből, mégis látom magam előtt a válla lankáját, a mosolya ívét, a jégkék szemében megcsillanó huncutságot.

A képe… mélyebben hasít a pengénél.

Szükségem van rá.

A királynőmre. A feleségemre.

Roxilana…

El kell hagynom ezt a helyet. Meg kell találnom őt.

Hacsak…

Mi van akkor… mi van, ha tényleg elment?

Örökre elveszett.

A rémület elhomályosítja sóvárgásomat, és fellibbenti az elmémre ereszkedő köd egy részét. Amennyire csak tőlem telik, kieresztem a mágiámat, átvezetve a néhány résen, melyeket a védőátkokon találtam.

Roxilana nem lehet halott. Amíg én létezem, neki is léteznie kell. Minden lehetőt elkövettem, hogy így legyen.

Lecsillapszom.

Meg fog találni.

Egy napon.

Majd egyszer.

Így hát szólítom, ahogy mindig is tettem.

És várok.

ELSŐ FEJEZET

Selene

ELJÖTT A NAP, amikor a Henbane Koven végre tagjának fogad.

Kifújom a levegőt, ahogy felbámulok a terpeszkedő gótikus épületekre, melyek a koven székhelyét alkotják. A birtok a San Franciscótól északra fekvő tengerparti dombokon fekszik, minden irányból sűrű, örökzöld erdő, az Everwoods határolja.

Nincs tábla, mely hirdetné, hogy boszorkánykézben lévő földön állok, de ennek a helynek nincs is szüksége rá. Ha az ember elég sokáig időzik itt, meglát valamit, ami eltér a megszokottól – például az előttem a pázsiton ülő boszorkányok körét.

A hajuk és a ruhájuk ide-oda libben, mintha nem kötné őket a gravitáció, a mágiájuk pászmáitól besűrűsödik körülöttük a levegő. Az egyes varázslatok színe változó – a palackzöldtől a rágógumi-rózsaszínen át a türkizig terjed, és így tovább –, de ahogy bámulom, lassan mind egybeolvad, különös szivárványt alkotva körülöttük a levegőben.

A vágyakozás hulláma fut végig rajtam, és el kell fojtanom a pánikszerű, kétségbeesett érzést, ami a nyomában jár.

Lenézek a kezemben lévő nyitott jegyzetfüzetre.

Augusztus 29., kedd

Délelőtt 10:00: találkozó a Henbane Koven felvételi irodájával a Morgana Hallban.

* Indulj húsz perccel korábban! Rossz szokásod, hogy késve érkezel.

Homlokomat ráncolva bámulom a cetlit, majd a telefonomra pillantok: 9:57.

Hát, bakker.

Újra lépdelni kezdek a viharvert kőépületek felé, de a tekintetem hébe-hóba a jegyzetfüzetemre téved.

A saját magamnak lefirkantott utasítások alatt egy címer rajza díszeleg: virágok emelkednek ki egy üstből, két keresztbe tett seprű tetején. A rajz mellé egy polaroid fotót ragasztottam az egyik előttem álló kőépítményről, alatta a Morgana Hall felirattal. A lap aljára pedig vörössel odavéstem:

A találkozót a fogadóteremben tartják – második ajtó jobbra.

A Morgana Hall kőlépcsőjének fokain lépkedek, egyre jobban elakad a lélegzetem a bennem kavargó érzelmek miatt. Az elmúlt másfél évszázadban minden valamirevaló boszorkány aktív tagja volt egy kovennek.

És eltökélt szándékom, hogy ma csatlakozom ehhez a díszes társasághoz.

Tavaly sem sikerült, se az idei év elején, amikor újra jelentkeztél. Talán egyszerűen csak nem akarnak téged.

Veszek egy mély lélegzetet, és elűzöm az alattomos gondolatokat. Ezúttal más a helyzet. Rajta vagyok a hivatalos várólistán, és csak a múlt héten hívtak be erre az interjúra. Egész biztosan komolyan megfontolták a jelentkezésemet, és csak ennyit akartam: megvetni a lábamat.

Kitárom az épület egyik hatalmas ajtaját, és bemasírozok.

Az első dolog, amit az előcsarnokban megpillantok, az a hármas istennő grandiózus szobra. Különböző alakjai hátukat egymásnak vetve állnak: a szűz, kibontott hajában virágokkal; az anya, ahogy tenyerét várandós hasára simítja; és a vénasszony, fején csontkoronával, a botjára támaszkodva.

A falakon a koven korábbi tagjainak portréi sorakoznak, sokuknak vad lobonca és még annál is vadabb tekintete van. Közébük pálcákat és seprűket lógattak fel, valamint híres grimoárok bekeretezett kivonatait.

Egy pillanatra magamba szívom a látványt. Érzem a levegőben a mágia lágy zümmögését. Olyan, mintha hazatértem volna.

Be fogok jutni.

Újult elszántsággal vonulok végig a folyosón. Amikor jobbról a második ajtóhoz érek, kopogok, és várok.

Egy lágy vonású, kedves mosolyú boszorka nyit nekem ajtót.

– Selene Bowers? – kérdezi.

Bólintok.

– Gyere csak be!

Követem őt. Egy hatalmas, félhold alakú asztal foglalja el a tér nagy részét, a túloldalán fél tucat boszorkány ül türelmesen. Velük szemben egyetlen ülőhely várakozik.

Az előttem álló boszorka a székre int, és minden lelkesítő gondolatom ellenére a szívem vadul kalapálni kezd.

Elfoglalom a felkínált helyet, kezemet az ölembe rejtem, hogy megfékezzem a remegését, miközben a nő, aki bevezetett, elfoglalja a saját helyét az asztal túloldalán.

Közvetlenül velem szemben egy hollófekete hajú, keskeny, lefelé görbülő ajkú, ravasz szemű boszorkány ül. Azt hiszem, már beszéltem vele korábban. Van valami homályosan ismerős a vonásaiban, de a kiléte épp csak elérhetetlen számomra…

Felnéz a jegyzeteiből, és rám hunyorít. Egy pillanat múlva a homlokát szabdaló barázdák elmélyülnek.

– Már megint te?

Esküszöm, ezzel az egyetlen kérdéssel sikerül a terem egész hangulatát hívogatóból feszültté változtatnia.

Óvatosan nyelek egyet.

– Igen, én – nyögöm rekedten, aztán megköszörülném a torkomat. Attól tartok, ez az interjú már most kudarcra van ítélve, mielőtt egyáltalán elkezdődött volna.

Az imént megszólaló nő ismét az előtte tornyosuló papírokra emeli a tekintetét. Megnyalja az ujját, és lapozni kezd.

– Úgy tudtam, hogy egy másik jelentkezővel beszélgetünk – jegyzi meg.

Mit kellene erre mondanom? Bocs, hogy nem valaki más vagyok?

Alakváltó képességek híján nem hiszem, hogy bárhogyan a kedvében járhatnék.

Ekkor egy másik, kampós orrú, gubancos, ősz hajú boszorkány szólal meg lágy hangon:

– Selene Bowers, örülök, hogy megismerhetlek. Miért nem mesélsz egy kicsit magadról, és arról, miért szeretnél csatlakozni a Henbane Kovenhez?

Ez az. Az esélyem.

Veszek egy mély lélegzetet, és belekezdek.

Harminc hosszú percen át válaszolgatok mindenféle kérdésre a képességeimről, a családi hátteremről és a mágikus passzióimról. A legtöbb boszorkány bátorítón bólogat. Az egyetlen világos kivétel az a sólyomszemű nő, aki úgy mered rám, mintha valami félresikerült igézet lennék. Nem tehetek mást, mint igyekszem megválaszolni a feltett kérdéseket anélkül, hogy hagynám magam megfélemlíteni és némaságba burkolóznék.

– Amióta az eszemet tudom, az az álmom, hogy a Henbane Koven tagja legyek.

– És ez mégis mióta van? – kérdezi az előttem ülő boszorkány.

Ökölbe szorítom a kezem, egy halvány narancssárga varázslat foszlánya csusszan ki az ujjaim közül. Eddigi válaszaim során csak kerülgettem ezt a témát, nem igazán tudom, hogyan kezeljem.

– Ez… attól függ – sikerül kinyögnöm. – De a memóriám semmilyen módon nem befolyásolja az elszántságomat vagy a képességeimet – jelentem ki.

– De fogja – ellenkezik. – Igenis hatással lesz a képességeidre. A varázslás az emlékeidbe kerül, nem igaz?

Hát tessék, kimondta.

Megfeszítem az állkapcsomat.

– Igen, de…

Átlapozza az előtte heverő papírokat, aztán kihúz egyet, és a többi tetejére teszi.

– Az általad benyújtott orvosi feljegyzések szerint, idézem: „Úgy véljük, hogy a páciens emlékezetkiesése egy mágián alapuló betegség, melynek nincs ismert megfelelője, sem ismert gyógymódja. Úgy tűnik, hogy ez egy progresszív betegség. Prognózis: visszafordíthatatlan.”

A szavait követő csend valahogy rettentő hangos. Hallom a saját lélegzetemet, ahogy elhagyja a tüdőmet. Újabb varázs csusszan ki belőlem, füstként száll fel az ujjaimból.

– Összegezve – folytatja –, az erőd minden egyes cseppje újabb szilánkot csippent le az elmédből, igazam van?

Egy pillanatnyi habozás után tétován bólintok.

– És minden alkalommal, ahányszor csak használod a mágiádat, az elméd továbbromlik.

– Azért azt nem mondanám, hogy romlik – tiltakozom, mert dühít a szóhasználata. Az emlékeimet veszítem el, nem az agyam működőképességét.

A boszorkány arckifejezése erre kissé megenyhül, de sajnálat sugárzik az arcáról. Ezt mindennél jobban gyűlölöm. Annyira, hogy levegőt is alig kapok.

– Mi, a Henbane Kovenben – mondja – nem pusztán elfogadunk bármiféle fogyatékosságot; az ilyen boszorkányokat különösen nagyra becsüljük.

Nem hazudik. Nem véletlen, hogy a leghatalmasabb boszorkányok közül többen vakok voltak, és az első feljegyzett európai boszorkány, aki seprűn lovagolt – Hildegard von Goethe –, azért vetemedett ilyesmire, mert mozgáskorlátozott volt.

– Ugyanakkor a Henbane Kovenben – folytatja – szüntelenül varázsolnod kell majd. Ha a mágiahasználatod közvetlenül összefügg a memóriád elveszítésével, akkor az ittléted kétségtelenül felgyorsítja majd az… állapotromlásodat. Mégis hogyan kérhetnénk ilyesmit tőled tiszta lelkiismerettel?

Nyelek egyet. Jogos a kérdés. Totál bepánikolok és kétségbeesem tőle, de ettől függetlenül jogos.

Lenézek a kezemre. Már annyiszor át kellett rágnom ezt a dolgot. Hagyjam abba a varázslást csak azért, mert a használatába egy nap belehalhatok?

Felnézek a szemben ülő nőre.

– Az elmúlt három évben együtt kellett élnem a memóriám elvesztésével – ismerem be. – Amióta felébredt az erőm. És igen, a varázslás felemészti az emlékeimet, és ez iszonyúan meg tudja bonyolítani az életemet. De nem élhetek mágia nélkül. Ezt bizonyára megértik – folytatom, a tekintetemmel végigpásztázva a velem szemben ülő összes boszorkányt. – És én meg a mágiám sokkal többek vagyunk, mint holmi emlékezetkiesés. – Például az, hogy pokolian jól szervezett vagyok. Az istennőre, annyira pedáns vagyok, hogy a füle is kettéállna tőle. – Szeretném, ha lenne esélyem megmutatni a Henbane-nek ezt az oldalamat is. Sokkal több rejlik bennem.

Mire befejezem, a mágiám a naplemente lágy fényébe burkol. Le sem tagadhatnám az érzelmeimet, és ettől kényelmetlenül és kiszolgáltatva érzem magam.

A főboszorkány pár másodpercig engem bámul. Végül megkocogtatja az asztalt, majd feláll.

– Köszönöm, hogy időt szakítottál ránk – mondja. Arckifejezéséről és testtartásáról is ordít a barátságtalanság és a tartózkodás.

Basszus!

Úgy volt, hogy ez az én napom lesz. Annyi hónapon át dolgoztam ezért. Nincs B tervem, csak az, hogy négy hónap múlva újra jelentkezem.

Fel akarok állni, de a hátsóm mintha a székbe gyökerezett volna.

– Selene? – szólal meg ismét a főboszorkány. – Köszönjük, hogy eljöttél. – Már az is elég célzás, ahogy kiejti a száján a szavakat. Azt akarja, hogy távozzak. A következő interjúalany talán már a folyosón várakozik.

A rám törő érzelmektől gombóc költözik a torkomba, és a tenyerem olyan erővel szorul össze, hogy az már fáj.

– Nem fogadom el az elutasítást – jelentem ki felbámulva a főboszorkányra.

Egy pillanatra megáll, majd hitetlenkedő kacajt ereszt meg.

– Most már jósnő is vagy? Belekukkantottál a jövőbe, és láttad az eredményt?

Nem volt rá szükségem, a harapós válasza épp elég megerősítés.

Mielőtt hagynám, hogy felhúzzon, felszegem az államat.

– Nem fogadom el a döntést – erősködöm.

Megrázza a fejét.

– Ez nem így működik.

Most valóban felállok, tenyeremmel az asztalra támaszkodom.

– Lehet, hogy a memóriám nem a legjobb, de kitartó vagyok, és egyet megígérhetek: addig fogok pályázni, és visszajárni ide, amíg meg nem gondolják magukat.

Káros szokásom, hogy sosem adom fel.

– Ha mondhatok valamit – szól közbe egy másik. A dróthajú boszorkány az. – Lehet, hogy nem emlékszel rám: Constance Sternfallow vagyok. – Feszes mosolyt villant rám. – Szerintem fantasztikus jelölt vagy – tódítja –, de a jelentkezésed néhány létfontosságú pontban sántít. Jobb mágikus küldetést kell kijelölnöd magadnak, mint amit benyújtottál, és szükséged van egy familiárisra. Tudom, a felhívás szerint ez nem kötelező, de valójában a legtöbb esetben megköveteljük.

Constance az asztalnál ülő többi társára pillant. Egyikük alig láthatóan biccent.

Ismét felém fordulva így szól:

– Ha ezt a két dolgot teljesíted…

– Constance – figyelmezteti a főboszorkány.

– Akkor, Selene Bowers – folytatja Constance rá se hederítve –, hivatalosan is felveszünk a Henbane Kovenbe.

MÁSODIK FEJEZET

MINDEN VARÁZSLATNAK ÁRA VAN.

A varázslók esetében ez a lelkiismeretük. Az alakváltóknak a fizikai megjelenésük. Nekem az emlékezetem.

Afféle csodabogár vagyok a boszorkányok között. Többségük számára maguk az igézetek feltételei törlesztenek a mágiájukért. És ha mégsem, a maradékot fedezik a mindig megújuló életerejükből. S bár a saját erőm ugyanezen az elven működik, közben megfoszt néhány emlékemtől is.

Persze nem volt ez mindig így. Normális gyerekkorom volt – már amennyire normális lehet, ha az ember anyja boszorkány, az apja pedig mágus –, de amikor beléptem a serdülőkorba, és felébredt a mágiám, minden megváltozott.

Kilépek a Morgana Hallból, a felhős égboltot bámulom, izgalom és gyomorforgató szorongás szorongatja a bensőmet.

Előveszem a jegyzetfüzetemet, és az első üres oldalra lapozok. Amilyen gyorsan csak tudom, lefirkantom a legfontosabb részleteket:

Augusztus 29.

Megvolt az interjúd. Egy Constance Sternfallow nevű boszorkány azt mondta, hogy felvesznek, ha megfelelsz a következő két követelménynek:

1. Elmész egy bombasztikus mágikus küldetésre

2. Szerzel magadnak egy familiárist

Igyekszem nem elhányni magam, ahogy lebámulok a két leküzdhetetlennek tűnő kikötésre. A mágikus küldetések hihetetlenül szubjektívek; ki leszek szolgáltatva az illető szeszélyének, aki elolvassa a tapasztalataimról szóló dolgozatot. És a familiárist, azaz egy boszorkány mágikus állati kísérőjét megtalálni sokkal nehezebb, mint a felszínen tűnik.

Veszek egy mély lélegzetet.

Minden jól alakul majd. Mindig jó a vége. Okos vagyok, kreatív, és pokolian ravasz. Kurvára bizonyítani fogok.

Visszagyömöszölöm a noteszt a táskámba, és a balomon megpillantok egy másik sötét, gótikus épületet. Ez a koven kollégiuma a boszorkánytanoncok számára, és jelen pillanatban a legjobb barátnőm otthona is egyben.

Átvágok a füvön.

Elhaladok két hatalmas lamasszu – nőfejű és oroszlántestű, szfinxszerű kőszobor – mellett, melyek a tornác két oldalán strázsálnak; ezek a hibrid lények a ház küszöbét védik.

Előttem nyílik az ajtó, és egymással sutyorgó boszorkányok népes csoportja özönlik ki rajta. Odavágtázok, és mielőtt az ajtó becsukódhatna, elkapom, és besurranok a résen.

A koliban ma menta és friss kenyér illata terjeng, és a balomon nyíló varázsló konyhából mágia narancsvörös foszlányai szállingóznak kifelé, ahol az egyik nővér biztosan valami szó szerint varázslatos dolgot süt.

Minden természetfeletti lény mágiájának van valamilyen megkülönböztető jele: egy szín, egy illat, egy textúra. Attól függően változik, miféle lény az illető. A boszorkányok és mágusok színes mágiájukról híresek; állítólag nincs két egyforma árnyalat. És kizárólag a boszorkányok és mágusok képesek észrevenni ezeket a különbségeket – meg néhány válogatott természetfeletti lény.

Annyira vonz a varázs és a hely meghitt hangulata, hogy legszívesebben körbeszimatolnék a házban. Régen éltem már boszorkányok között, és hiányzik az érzés, ahogy az erejük az enyémet hívogatja.

Ám a felfedezőút helyett inkább átvágok az előcsarnokon egyenesen a lépcsőhöz, és felnyargalok rajta. Sybil a második emelet számtalan szobájának egyikében lakik. Amikor odaérek, bekiabálok:

– Sybil! Én vagyok az! – Majd azonnal belépek.

Először csak a zöldet látom. A szobája csordultig van növényekkel, a polcai roskadoznak attól a fajtától, amelyikért most éppen odáig van. Az indák körbe-körbekígyóznak a szobában, fényképkeretek és lámpatestek körül kanyarognak. Valószínűleg baromi tűzveszélyes az egész, bár a felettem halványlilán megcsillanó varázslatból ítélve Sybil már bebiztosította a helyet.

Az íróasztalánál ül, Merlinnel, a gyöngybaglyával a vállán. Amikor meghall, megpördül a székén; familiárisa összeborzolja a tollait, mielőtt újra kényelmesen elhelyezkedne.

– Selene! – kiáltja. – Basszus, máris vége az interjúnak? Hogy ment?

Fejcsóválva eldobom a táskámat.

– Nem tudom.

Sybil arca kissé elkomorodik.

– Ez most „nem tudom, mert nem emlékszem”, vagy „nem tudom, mert gőzöm sincs, mit gondoljak”?

– Az utóbbi – nyögöm.

Kinézek az ablakán, tisztán látom a Morgana Hall egy részét.

Egy koven elég furcsa képződmény – kicsit olyan, mint egy egyetem boszorkányoknak, ugyanakkor karriert és továbbképző tanfolyamokat is kínál a végzett boszorkányok számára. Lakást biztosítanak az inkább maguknak valóknak, sőt, még temető is van azoknak a boszorkáknak, akik halálukban sem akarják elhagyni a kovenjüket.

Az igazság az, hogy a Henbane-hez csatlakozni olyan, mint egy testvériség részévé válni, amely támogat, és elkísér életed végéig. Ki ne akarná ezt? Barátságot, összetartozást, taníttatást és egy életet, ami a mágia körül forog. Erre vágytam, mióta az eszemet tudom.

– Be fogsz jutni – nyugtat Sybil, ismét magára vonva a figyelmemet.

Szomorú mosolyt villantok rá.

– Azt mondták, két követelmény hiányzik a jelentkezésemből: egy mágikus küldetés…

Összevonja a szemöldökét.

– De hát olyanod már volt – ellenkezik.

Vállat vonok.

– Nem hinném, hogy bejött nekik a yosemite-i táborozós kalandom.

Bosszús hangot hallat.

– Mit akarnak még? Az enyém egy olyan csoportos varázsküldetés volt, amit a Boszorkányok Klubja szervezett a Peel Akadémián – veti oda, emlékeztetve a gimnáziumi éveinkre a természetfeletti bentlakásos iskolában. – Azt még nagy jóindulattal sem lehetett mágikus küldetésnek csúfolni. – Egy pillanat múlva folytatja: – Szóval másik küldetést akarnak. Oké, azt nem nehéz megszervezni. Mi van még?

– Azt akarják, hogy találjak egy familiárist.

– Mi van? – Erre már kezd felháborodni. – De ez még csak nem is követelmény. Öt olyan boszorkányt ismerek, akinek nincs familiárisa. Az ilyen dolgok időbe telnek.

Sybil saját kísérője félrebillentett fejjel pislog rám, mint aki maga sem érti.

Összepréselem az ajkam, nem akarom kimondani, ami olyan nyilvánvalónak tűnik.

A koven azért kényszerít ilyen próbatételek elé, mert a lelkük mélyén nem hiszik, hogy megvan bennem, ami kell.

Sybil megragadja és megszorítja a kezem.

– Csesszék meg. Meg tudod csinálni, Selene, tudom, hogy menni fog. Boszorkány vagy – szó szerint képes vagy a varázslásra. Szóval menj haza! Sajnáltasd magad egy kicsit! Aztán eszelj ki valamit!

!

Visszatérek a San Franciscó-i lakásomba, ami igazából nem több egy garzonlakássá átalakított pincénél, de ez az én kis darabka mennyországom.

Becsukom az ajtót, nekitámasztom a hátamat, és azon töprengek, elmerüljek-e az önsajnálat bugyraiban, ahogy Sybil tanácsolta.

A hátam alatt meggyűrődik valami. Megfordulok, és egy öntapadós cetlit pillantok meg az ajtóra ragasztva.

Hívd vissza Kylát, és esedezz a bocsánatáért. (Még mindig haragszik rád, amiért elfelejtetted a születésnapját.) Ja, és vásárolj be!

A francba!

Előhúzom a táskámból az orbitális határidőnaplómat, mire néhány fiola vagy valami hasonló csörömpölni kezd a táska alján.

A napló tele van beletömködött extra lapokkal, és az oldaláról egy csomó post-it kandikál ki.

Egy üres oldalra lapozok, leszedem az ajtóról a ragacsos cetlit, és beleteszem.

Veled majd később foglalkozom.

Most felvételi követelményeket kell teljesítenem.

Elsétálok a könyvespolcom mellett, ami rogyásig megtelt ugyanilyen naplókkal és rögtönzött naptárakkal. Úgy falom őket, akár a chipset. Lényegében ezek a noteszek jelentik az emlékezetemet, mindegyik aprólékosan felcímkézve.

A szoba szemközti falára egy másik polcot szereltek, tele házi készítésű, kézzel írt grimoárokkal, mindegyik téma szerint rendszerezve.

Minden elérhető felület telis-tele van üres ragadós cetlivel. A falamat az öböl környékének kinagyított térképe borítja, a számomra legfontosabb helyek megjelölve és felcímkézve – a lakásom, a munkahelyem, a Henbane Koven és így tovább.

Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy a Henbane hasznára lennék.

A boszorkányság az életem célja. Meg akarom tanulni. Kiváló akarok lenni benne. Ki akarok lépni a nagyvilágba, és nagy dolgokat akarok elérni vele. És meg is teszem, a koven segítségével vagy anélkül, ezt garantálom magamnak. Ez azonban nem változtat a tényen, hogy nagyon szeretnék bejutni közéjük.

Az íróasztalomhoz lépek, ledobom mellé a táskámat, aztán a konyhába indulok.

Teára van szükségem, mielőtt munkához látnék.

Amikor azonban a konyhaszekrényhez érek, sajnos ott is egy odaragasztott cetli vár:

Vegyél teafüvet – a puccos gyógynövényes fajtát jobban szereted.

Hát, itt rohadjak meg.

Azért kinyitom a szekrényt, és valóban, nincs benne tea. Van viszont egy üveg bor.

Azon is egy cetli figyel, csakhogy ez nem az én kézírásom.

Itt járt a piatündér!
<3 Sybil

Pokol és bűbáj, imádom az én sunyi barátnőmet. Megragadom a bort, hálát adva a hármas istennőnek, hogy csavarható kupak van az üvegen. Azon nyomban le is tekerem, és visszabattyogok a laptopomhoz, egyenesen az üvegből szlopálva.

Valószínűleg nem a legjobb szokásom a magányos piálás, de leszarom, majd azt mondom, hogy épp ünneplek, amiért kiálltam magamért, és megvetettem a lábam az ajtóban.

Leteszem az üveget, előkapom a noteszemet, majd átolvasom a két követelményt, amit még a Henbane-ben firkantottam le.

A második az, amitől kitör a frász.

Szerezz egy familiárist.

Ledöntöm az üveg bor felét, miközben azon töprengek, hogy a francba fogok ennek eleget tenni. Nem mintha még nem próbáltam volna. Az a helyzet, hogy egy familiáris nem akármilyen jószág. Különleges lény, akinek a szelleme egy hullámhosszon mozog veled, és szó szerint hozzád köti magát. Állítólag a familiárisok találnak rá a boszorkányaikra, de velem még nem történt ilyesmi, és egyre bizalmatlanabb vagyok, hogy egyhamar így lehet.

Oké, a második számút egyelőre hagyjuk. Megint meghúzom az üveget, és érzem a szédülés első rezdüléseit. Inkább a másik követelményre, a mágikus küldetésre fókuszálok.

Minden boszorkánynak részt kell vennie egy ilyen küldetésen. Az elgondolás az, hogy kimész a természetbe, mély, spirituális szinten kapcsolódsz a saját mágiádhoz, majd leírod az élményeidet. Elméletileg meg kellene változtatnia az életemet, de most, hogy ez a kovenhez való csatlakozásom feltétele, totál elvesztette a súlyát és a fontosságát.

De kit érdekel… A koven izgalmas küldetést akar?

Megkapják.

Megnyitom az egyik légitársaság oldalát, azon mélázva, hova is kellene mennem. Biztos vagyok benne, hogy a felvételi bizottság szerint az izgalmas küldetés egy szokatlan úti céllal kezdődik.

Szibéria? A Kalahári sivatag? Góbi sivatag? Elmehetnék az Északi-sarkra, lovagolhatnék egy narválon, és kész.

Csakhogy amikor a nemzetközi viteldíjakat nézegetem, minden olyan rohadt drágának tűnik. Istennőm. Csak azért el kellene adnom a vesémet, hogy megengedhessem magamnak a repülőjegyet.

Ó, odanézzenek, itt egy kis link olcsó ajánlatokkal.

Rákattintok.

Oklahoma City… hát ez… hmmm… Ki tudnék hozni belőle valami izgit?

Á, valószínűleg nem.

Rászűrök a nemzetközi járatokra, és újra keresni kezdek.

Reykjavík – ott nincsenek természetes termálforrások? Jól hangzik.

Velence – nem is tudom. Varázslatosnak tűnik, de nem azon a vad, magától értetődő módon.

London. Párizs. Athén.

Megdörzsölöm a homlokom. Tényleg mind távoli úti cél, de egyik sem tökéletes választás.

Újabbat kortyolok a borból. Talán nem a mai lesz az én estém.

Alszom rá egyet, és remélhetőleg holnap kitalálok valamit.

!

– A Hatalmas Istennő bal didkójára!

A vissza nem térítendő repülőjegyek és a vissza nem térítendő hajóút nyugtáját bámulom, amit lefoglaltam a Galápagos-szigetekre.

Úgy értem, pacsi tintás Selene-nek, amiért olyan úti célt talált, ahová csakugyan szívesen elutaznék.

Ugyanakkor meg, mi a kisfaszom, tintás Selene?

Egy hajóút? Hogy engedhettük ezt meg magunknak?

Elég egy pillantás a hitelkártyámra, hogy tudjam: valójában nem engedhettük meg magunknak. Tintás Selene egyszerűen úgy döntött, ezt a jövő Selene-jének kell majd megoldania.

Jó tíz percig próbálok nem hiperventilálni.

Túlórázhatok látástól mikulásig, hogy ki tudjam fizetni. Vagy megpróbálhatok több mágikus alkalmi munkát találni. Az elmúlt egy évben is a segítségükkel fizettem a számlákat, amikor az éttermi melóból származó pénz nem teljesen fedezte a kiadásaimat.

Újra átnézem az útitervet.

Ez a jussom, amiért részegen szereztem magamnak egy varázslatos küldetést.

Minden rendben lesz: elrepülök Ecuadorba, felszállok a hajóra, az utolsó cseppig kiélvezem a hajóutat, kétségbeesetten igyekszem kötődni valamiféle teremtményhez – bármilyen teremtményhez –, aki hajlandó a familiárisom lenni, aztán visszatérek az Államokba, és prezentálom a varázslatos küldetésemet, valamint az újonnan szerzett familiárisomat a kovennek. Jöttem, láttam, győztem.

Mindezt leírom a naplómba, és kifújom a levegőt.

Dél-Amerika, jövök!

HARMADIK FEJEZET

KIFELÉ BÁMULOK A REPÜLŐGÉP ABLAKÁN, a távolban húzódó sűrű felhőtakarót csodálom. Most, hogy ténylegesen fent vagyok az égben, úton a célom felé, kezd elhatalmasodni rajtam az izgalom.

A Galápagos-szigetekre megyek. Az utazási költségeket meg holmi varázslatos küldetéseket félretéve – ezek a lakatlan szigetek egy ideje már rajta vannak a bakancslistámon.

Amikor a felhők, és újabb felhők, és ó, nézd, még több felhő látványa már kezd unalmassá válni, hagyom, hogy a gondolataim elkalandozzanak abba az időbe, amikor boszorkány lettem.

Több mint három évvel ezelőtt, nem sokkal azután, hogy elkezdtem a Peel Akadémiát, egy természetfeletti lények számára fenntartott bentlakásos iskolát, az összes többi új diákkal együtt átestem egy beavatási szertartáson: az Ébredésen. Ez egy ősi hagyomány a miféléknek, mely a felszínre hozza lappangó erőnket.

Mindannyian iszunk a keserű csucsor főzetéből, amely életre hívja a természetfeletti tulajdonságainkat. Akkor éreztem először, ahogy a mágiám megmozdul bennem, és akkor tudtam meg, milyen magas árat követel.

A figyelmemet ismét az ölemben tartott könyvre terelem: Többfunkciós mágia: Hozzávalók és rigmusok a hétköznapi igézéshez. Mivel az elmém nem mindig megbízható, a mágiámat előszeretettel emlegetem adaptívként. Ami csak a puccosabb elnevezése annak, hogy meglátom, hogyan alakulnak a dolgok, és improvizálok. Nem akarok felvágni, de kábé hatvankét százalékos sikerrátával működöm.

És őszintén szólva, ez is több mint a semmi.

De remélem, minél többet tanulok, annál kevésbé kell a veleszületett képességeimre hagyatkoznom, helyette olyan dolgokra támaszkodhatok, mint a holdfázisok, kristályok, egyéb kellékek és varázsigék. Hinnem kell benne, hogy minél több tudást táplálok az elmémbe, az erőmnek annál nehezebb lesz teljesen kitörölnie.

Császárnőm…

Megdermedek, mogorva fintor költözik az ajkam szélére.

Most tényleg hallottam valamit?

A varázslat lehelete súrolja a bőrömet, és feláll a szőr a karomon.

Jöjj… hozzám…

Leteszem a tollat.

Oké, mi a fasz volt ez?

Körülnézek, hátha más is észrevette. A legtöbb utas alszik, vagy a tévéjén bámul valamit. Én azonban megpillantok egy indigó varázslatpamacsot végigkígyózni a folyosón.

Valaki varázsol…?

CSÁSZÁRNŐ!

A repülőgép meginog, és a mélykék mágia most felém veti magát, felhős foszlányai a lábam és a derekam köré csavarodnak. Visszanyelek egy sikolyt, amikor megpillantom, hogy a sötét szálak minden egyes másodperccel egyre magasabbra kúsznak, beborítva a fél testemet.

Megkockáztatok egy gyors pillantást a körülöttem ülőkre, és bár néhány utas értetlenül kémlel körbe, úgy tűnik, senki más nem látja a zavart okozó mágiát vagy azt, hogy az csak engem szorongat.

Abszurd kísérletet teszek rá, hogy ellökjem magamtól, de a varázs olyan tünékeny, akár a füst, és a tenyerem egyenesen átvág rajta. A mellettem ülő férfi kérdő pillantást vet rám. A varázstalanok nem látják úgy az erőt, ahogy a boszorkányok. Biztos vagyok benne, hogy nevetségesen festek a semmibe hadonászva.

Mielőtt mentegetőzhetnék, az igézet, ami gúzsba köt, hirtelen lefelé ránt, durván, és a gép ismét megsüllyed. Esküszöm, olyan érzés, mintha ki akarna tépni az égből.

A repülő jobbra billen, a könyvem kiesik az ölemből. Nem látom, hova pottyant; a kékes árnyalatú varázs eltakarja.

Fölöttem felvillan a Kapcsolják be öveiket! felirat. A mellette lévő hangszóró is életre kel.

– Kedves utasaink… – kezdi a légiutas-kísérő.

Jöjj el hozzám!

A fejemhez kapok, ahogy a dübörgő férfihang elnyomja a hangszóróból recsegő bejelentést. Nem tudom megmondani, hogy a hang csak a fejemben létezik-e, de mintha minden irányból körülvenne, és furcsa késztetést érzek, hogy engedjek a követelésének. Mindeközben a jellegzetes, kékesen ragyogó varázslat utat tör magának a mellkasomon is.

A fölöttünk sorakozó lámpák villódzni kezdenek, a gyomrom összeszorul, ahogy a gép megsüllyed. Páran felsikoltanak.

– Ez csupán egy kis turbulencia – folytatja a légiutas-kísérő, majd spanyolul és portugálul is elduruzsolja a megnyugtató szavakat, miközben odakint mintha sötétbe borulna az ég. – Kérem, maradjanak a helyükön. Hamarosan érkezik valaki, hogy felvegye az újabb italrendelésüket.

Újra kikukucskálok az ablakon, de már nem látom a felhőket. Ehelyett az indigószínű mágia sűrű felhői már a gép oldalát ostromolják.

Császárnő, halld szavam!

Talán a pánik az oka, vagy a furcsa mágia, ami a markában tart, de mielőtt teljesen tudatában lennék a tetteimnek, kicsatolom a biztonsági övemet, és felegyenesedek. Zavart bocsánatkéréseket motyogva, az utastársaimon keresztülbotladozva kievickélek a folyosóra; a kavargó füstös erő velem együtt mozog.

Még több mélykék varázslat áramlik be a szellőzőnyílásokon keresztül, beszivárog a falakon át, gyorsan megtöltve az utasteret.

– Hé! – kiált rám egy közeli utaskísérő, amikor megpillant. – Azonnal menjen vissza a…

Királynőm!

Zihálva a fejemre szorítom a kezem, miközben a repülő lefelé rándul. Nekicsapódok az előttem lévő ülésnek, és érzem, ahogy a varázslat újabb csápjai körém tekerednek.

Megállok, a szívem hevesen kalapál, és egy pillanatra megvilágosodom.

Ez egy mágikus támadás.

A tekintetem végigsöpör a gépen és az összes utason, hiába ordibál velem a légi kísérő, hogy üljek vissza a helyemre. Nem tudom megmondani, hogy a támadóm a gépen ül-e, vagy odalent van valahol a földön, de nem hiszem, hogy lenne elég időm megtalálni, és elbánni a tettessel.

A repülőgépnek még mindig nem sikerült egyenesbe jönnie, továbbra is zuhanunk, és a gyomromba émelyítő, súlytalan érzés költözik.

A bántó mágia mindenütt ott van, és pillanatról pillanatra erősödik. Olyan, akár egy indigófelhő, melynek hatalmas pamacsai sötétbe vonják az utasteret. De láthatóan senki más nem veszi észre, ami azt jelenti, hogy valószínűleg én vagyok az egyetlen természetfeletti a fedélzeten, s egyben az egyetlen, aki bármit is tehet ellene.

Fittyet hányva az utánam ordibáló utaskísérőre, a saját erőmre koncentrálok, hagyom, hogy a felszínre bugyogjon. Belülről feszíti a bőrömet, nagyot nyelek, a szívem idegesen zakatol. Szeretem a mágiámat, élvezem az általa kapott szabadságot és hatalmat, de mindig ott lappang bennem a rémület a tudattól, hogy minden egyes használattal újabb emlékeim tűnnek el – és nem választhatom meg, melyek.

Nincsenek mágikus kellékeim, amik csökkenthetnék a varázslatom árát – nincs másom, csak a varázsigém. Valamilyen oknál fogva az igézetek szeretik a frappáns rímeket.

– Szólítom az erőmet, hárítsd el a támadást – kántálom, megidézve a hatalmamat. – Szorítsd ki az ellenséget, verd vissza ezt a varázst.

Kinyitom a szemem, ahogy a mágiám kiárad belőlem. Halvány narancssárga árnyalatától olyan, akár a felhők a naplementében, és ahogy találkozik a mélykék bűbájjal, továbberősíti ezt a látszatot; a két ellentétes erő úgy ütközik egymásnak, mintha a nappal átadná helyét az éjszakának.

A mágiám lefeszegeti az ártó igézetet a törzsemről, és lassan, de biztosan kitaszítja a kabinból. Figyelem, ahogy az utolsó szálak is kicsusszannak a szellőzőnyílásokon és az ablakok körüli réseken.

Miután mind felszívódott, reszkető lélegzetet veszek, és kissé elernyedek, miközben a gép egyenesbe jön. A többi utas is láthatóan megnyugszik. Összekoccannak a fogaim, amikor apró rántást érzek a fejemben. Ez az egyetlen jele annak, hogy elveszítettem egy emléket.

– …azt mondtam, üljön vissza a helyére! – visítja a légi kísérő, miközben felém bök, és olyan pillantást vet rám, amit valószínűleg ijesztőnek szán.

Elkésett. Már így is rettegek.

A fejem fölött megszólal a hangszóró.

– Elnézést, emberek. – A pilóta kuncog. – Ez a fránya turbulencia. Úgy tűnik, hogy…

Királynőm… éreztelek téged…

A mágiám a levegőben várakozik, óvatosan csillogva. De végignézem, ahogy az az alattomos kék varázslat visszaszivárog a kabinba.

– Ne – suttogom.

Amikor újra az erőmet súrolja, az érintése gyengéd.

Esküszöm, hogy testetlen nevetést hallok.

Igen. Királynőm, hát megvagy.

Pillanatokon belül átszövi magát a mágiámon, addig keveredve, amíg az egész katyvasz a véraláfutás színére emlékeztet.

Égre-földre kerestelek.

Mi a fasz ez a hang?

Most pedig halld szavam, császárnő, s JÖJJ EL HOZZÁM!

A gép előrebucskázik, és most már csakugyan zuhanni kezd. Ez nem csak egy kis turbulenciának tűnik; inkább olyan, mintha a pilóták elvesztették volna az irányítást a repülő felett.

Az emberek megint sikoltozásban törnek ki, így a légi kísérő kénytelen elfordítani rólam a tekintetét, hogy a megfelelő biztonsági előírásokról pampogjon az utasoknak.

Amíg másfelé kalandozik a figyelme, végigvágtázok a folyosón, itt-ott nekicsapódva az üléseknek, miközben a gép ide-oda ugrál és himbálózik. Igyekszem kitalálni, pontosan mit is akarok csinálni, miközben átviharzok az első osztályon.

Bárkivel állok is szemben, a mágiája erősebb az enyémnél. Nem remélhetem, hogy képes vagyok megállítani a támadást. A legtöbb, amit tehetek, hogy visszafogom, amennyire lehet. Ha valaki tényleg le akarja rántani ezt a gépet az égből, akkor nincs más választásom, meg kell próbálnom segíteni a leszállásban.

Add át magad ennek… nekünk…

Az idegen mágia körém tekeredik, és mintha megpróbálna belém csusszanni. Mintha azt akarná, hogy belélegezzem, és minél közelebb kerülhessen hozzám. Kibaszottul idegesítő, és mégis, van benne valami, ami megbabonázza az érzékeimet.

Még több légiutas-kísérő ordibál rám, követelve, hogy forduljak meg, és térjek vissza a helyemre. Eddig nem próbáltak fizikailag visszatartani, a figyelmük megoszlik köztem, a többi utas és az utastérben eluralkodó veszélyes állapotok között. Azonban minél közelebb kerülök a gép orrához, annál jobban őrjöngenek. Ahogy közeledem a pilótafülkéhez, egyikük végre cselekszik, és az utamba áll. Azt hiszem, le akar teperni.

– Ezt a férfit állítsd meg! – Az utaskísérőre emelem a kezem. – Légy a kezem, s tartsd veszteg!

Felé pöccintem a mágiámat. A pasas megtántorodik, és egy közeli utas ölébe zuttyan. Érzem a hátamon a rémült tekinteteket, néhányan felemelkednek a helyükről, egyértelműen feltételezve, hogy rosszban sántikálok.

A mágiám hullámokban árad kifelé, visszataszítva ezeket a botcsinálta hősöket a székükre.

Most hatalmasabb és félelmetesebb erők vannak játékban, mint holmi fiatal boszorkány.

Gyere csak, kis boszorkány! Soha nem kellett volna elválnunk.

A hang olyan, akár a bársony, magához édesget. A szuszt is kiszorítja a tüdőmből.

Erőltetett menetben haladok a pilótafülke zárt ajtaja felé.

Kinyújtom a kezem, és még csak nem is fáradok valami csattanós varázsigével.

– Nyisd ki! – A mágiám kiszökken belőlem, mire a zár bukfencet vet, és az ajtó kitárul.

Jöjj, császárnőm!

Ahogy az indigószínű mágia ismét megrántja a repülőt, kis híján nekizuhanok a műszerfalon sorakozó különféle kapcsolóknak és gomboknak.

A két pilóta egyike rám sandít, és leesik az álla.

– Mi a fene…?

A másik rám vakkant:

– Menjen vissza a helyére! Azonnal! – Még mindig hallom, ahogy a hátam mögött többen is rikácsolnak, hogy üljek le a székembe.

Ellököm magam a műszerfaltól, és az ajtó felé emelem a kezem.

– Csukd be!

Az ajtó becsapódik, a zár a helyére kattan, elszigetelve bennünket az utastér többi részétől.

A férfi pillantása ide-oda villan köztem és a pár centire lévő ajtó között, amely látszólag magától bezárult. A szeme elkerekedik a hitetlenségtől, és talán egy csipetnyi félelemtől is.

– Valaki le akar szedni minket az égből – közlöm, mintha ez megmagyarázná a saját varázslatomat.

Mintha csak a szavaimat akarná nyomatékosítani, a repülőgép hevesen megrándul, és előrevetődöm. Alig sikerül megkapaszkodnom a pilóták ülésében, és igyekszem egyenesbe hozni magam.

– Azért vagyok itt, hogy segítsek landolni.

A nő felnevet, hangjából csak úgy csöpög a kétely. És őszintén szólva valószínűleg én is kiröhögném, ha a műszerfalamra zuttyanó kis szarházi azt állítaná, tud segíteni.

Jöjj hozzám… Császárnő…

A kísérteties hang a fülembe duruzsol, a bőrömet cirógatja. A karomon égnek áll a szőr. Van benne valami perverzül csábító.

– Idefigyeljenek, leszarom, milyen tapasztaltak – most olyan erőkkel van dolguk, amiket érzékelni sem képesek, és a segítségem nélkül nem fogják tudni letenni ezt a gépet.

Szeretném azt hinni, hogy a szavaim kissé felrázták őket, de az igazság az, hogy a figyelmüket ismét a gép vezetése köti le, a nő épp a társának magyaráz valamilyen megoldásról, ami működhet.

Ja, persze.

Lehunyom a szemem, csillapító lélegzetet veszek, befelé összpontosítva.

– Használd az erőm. Ne törődj, ha éget. Ezzel a varázzsal leteszem a gépet.

Újra meg újra elkántálom a rímet, mire az erőm fellángol, majd kiárad belőlem.

Amikor kinyitom a szemem, látom, ahogy lassacskán elűzi a mélykék varázslatot, mely eddig eltakarta a kilátást. Amint megpillantom a környezetünket, igyekszem nem felsikítani. Hegyek és fák tengere hullámzik alattunk, és másodpercről másodpercre közelebb kerül.

Ó, istennő, meg fogunk halni.

Mély levegőt veszek, elűzöm az alattomos gondolatot.

Csak segítenem kell letenni ezt a vasmadarat. Nem lehetetlenség. Újra az erőmre koncentrálok, hagyom, hogy kibuggyanjon belőlem, és folytatom a kántálást.

Az erőm kisüvít, és a repülőgép aljára áramlik. Nem látom, mit csinál, de homályosan érzem, ahogy a repülőgép sima fémhasához nyomódik. Aztán fodrozódni kezd, mintha maga is légáramlattá változna. A pokolba is, talán épp ezt teszi.

Egyre csak feszül, és kényszeríti a gépet, hogy irányt változtasson.

Nem elég! Nem elég!

Összeszorítom a fogam, a fejem lüktet az erőlködéstől.

– Ősi varázs, szólítalak, tedd le ezt a vasmadarat. – A hangom már-már dübörög, amikor a turbinák felbőgnek, és tompa sikolyok szűrődnek be az utastérből.

Minél tovább hajtogatom, annál több mágia árad belőlem. Az ellenmágia még mindig jelen van, de ahelyett, hogy felül akarna kerekedni, a varázs összeolvad az enyémmel.

Amint megtörténik, érzem, hogy a gép orra kicsit feljebb emelkedik. Aztán még egy kicsit.

A pilóták gyors egymásutánban parancsokat kurjantgatnak – vagy egymásnak, vagy valakinek a fejhallgató másik végén. Talán minden rendben lesz, talán…

– SOS! SOS! SOS! Lezuhanunk!

Kurvaélet!

A fák az ablakban egyre nagyobbnak és nagyobbnak látszanak.

Továbbra is kifelé kényszerítem a mágiámat, igyekszem egyenesbe hozni a repülőt. A másik mágia segítségével már működik a dolog. Csak nem vagyok benne biztos, hogy elég gyorsan.

Felnyögök, majd felüvöltök a megerőltetéstől.

Császárnő, érzem, hogy közeledsz.

Lassan, lassan, a gép orra emelkedni kezd.

– Hé! – kiáltja a pilóta a botkormányra sandítva, és a keze egy pillanatra lecsúszik róla. De a gép még a kormányzás nélkül is továbbágaskodik felfelé. – Mi a szar?

Rám mered, de túlságosan el vagyok foglalva a kántálással meg az energia áramoltatásával ahhoz, hogy pillantásra méltassam.

– Matt, fogd meg azt a rohadt izét, és segíts leszállni! – ordítja a másodpilóta.

Amaz a botkormány után nyúl, miközben az alattunk elterülő lombok felé vágtatunk. Látom a fák leveleit, a rajtuk megcsillanó esővizet.

Minden túl gyorsan történik, és nem vagyok bekötve – még csak nem is ülök. Semmi sem fogja megakadályozni, hogy átrepüljek a pilótafülkén, aztán egyenesen ki az ablakon.

A gondolatra válaszul a mágiám körém tekeredik, és a padlóhoz szögez. De még az sem biztos, hogy egyáltalán szükségem volt az óvintézkedésre. Ez az idegen, alattomos varázslat egy pillanattal később ott terem és körbefon. Fura, de mintha ez is meg akarna védeni.

Tudom, hogy le fogunk zuhanni. A szemünk előtt lejátszódó jelenetből elég világosan kiderül, ám tovább ontom magamból a mágiát, utolsó, kétségbeesett kísérletként, hogy megmentsem magunkat. A fejem mintha kettéhasadna a megerőltetéstől, és nem vagyok hajlandó belegondolni, az erőm mindeközben mennyi emléket emészt fel.

Madárcsapat röppen fel a fák közül, és szétszélednek, ahogy közeledünk az alattunk lévő ködös dzsungelhez.

– Felkészülni! – üvölti a pilóta.

A gép nekicsapódik az első ágnak. Egy émelyítő csattanás, majd…

Csatt, csatt, csatt…

A fa szilánkosra törik, a fém visít, ahogy a gép hasa végigcsikordul a fák lombkoronáján. Ide-oda csapódunk, csak a mágiám és ez az idegen erő tart egy helyben.

A gép orra megdől, aztán…

BUMM!

A földbe szegező varázslat ellenére mégis előrevetülök arra az átkozott műszerfalra, aztán minden elsötétül.

NEGYEDIK FEJEZET

– …DE AZT HITTEM, hogy erőszakkal jutott be a pilótafülkébe…

– …Istenre esküszöm, segített irányítani a gépet…

– …nem csatolta be magát…

– Nem látszik, hogy megsérült volna…

Pislogva kinyitom a szemem. A fejem fölött jó néhány aggodalmas arcot látok, bár egyiküket sem ismerem fel. Az egyik pilótaegyenruhát visel. A többiek utaskísérőknek tűnnek.

Pilóták? Légi kísérők? Mi folyik itt?

Grimaszba rándul az arcom, a tekintetem egyik emberről a másikra vándorol. Mögülük az eső halk csobogása és hangok kavalkádja szűrődik felém.

Mély levegőt veszek, mire lüktetni kezd a fejem.

Ismerem ezt a fájdalmat – és ismerem a vele járó zűrzavart.

A francba. Biztos használtam a mágiámat – valószínűleg sokat is, a fejfájásom erre enged következtetni.

Még egyszer mélyen beszívom a levegőt, és végigveszem az alapokat.

Selene Bowers vagyok.

Húszéves.

A kaliforniai Santa Cruzban nőttem fel.

A szüleim Olivia és Benjamin Bowers.

Életben vagyok. Jól vagyok.

A körülöttem csoportosuló emberek kérdésekkel bombáznak. Próbálok az egyikre fókuszálni.

– Mi? – nyögöm kábultan.

– Fáj valamije?

Ismét elkomorulok, majd megérintem a halántékomat.

– A fejem – felelem rekedten. Sajognak az izmaim, és a ruhám egyre jobban átnedvesedik attól, amin épp fekszem, de ezek csupán apró kellemetlenségek. Előbb-utóbb a fejfájásom is meg fog szűnni.

– Mi folyik itt? – motyogom.

– Lezuhant a repülő – mondja az egyik utaskísérő.

– Micsoda? – Túl gyorsan ülök fel, a fejemhez kell kapnom, ahogy hirtelen elfog a szédülés hulláma.

Mágikus támadás történt – a repülőnket lerántották az égből –, én pedig megpróbáltam megállítani.

Felszisszenek, amikor homályosan felrémlik minden. De az emlékfoszlány inkább tűnik álomnak, semmint olyasminek, amit átéltem, és amikor megpróbálom előcsalogatni a részleteket, azok mintha szétporladnának.

Körbepislogok az összegyűlt tömegen; aztán valami más vonja el a figyelmemet a hátuk mögött.

Apró hang bukik ki belőlem, amikor a tekintetem a hatalmas fémkasztnin landol, amely egy kilapított fákból álló ágyon pihen. A burkolatának egy része kiszakadt, a szárny csúcsa kettétört.

– Tényleg… túléltem? – hüledezem.

– Mindannyian túléltük – helyesbít a pilóta. Úgy néz rám, mintha sokkal többet akarna mondani. – Egytől egyig valamennyien.

Továbbra is a szétroncsolódott gépet bámulom, képtelen vagyok feldolgozni.

A repülőnk lezuhant. Szó szerint. És mindannyian túléltük.

És én kétségkívül segítettem. A zavarodottságom és a lüktető fejfájásom elég bizonyíték rá.

Sajnos nem sokra emlékszem az élményből. Kivéve… kivéve…

Császárnő…

Elakad a lélegzetem.

Emlékszem arra a mézes-mázas férfihangra. Hallottam a repülőn. Legalábbis azt hiszem, bár nem tudnám megmondani, miféle szerepet játszott. És attól, hogy megpróbálom összerakni a kirakós darabkáit, csak még durvábban hasogat a fejem. A halántékomra szorítom az ujjaimat, igyekezve enyhíteni a fájdalmat.

– Van itt egy orvos, aki megnézi az utasokat – mondja a pilóta, ismét magára terelve a figyelmemet. – Maradjon ülve, és tartson ki!

Nyelek egyet, és bólintok.

Megpaskolja a lábamat, majd feláll, és elindul, hogy… nem is tudom… azt tegye, amit a pilóták szoktak, miután kényszerleszállást hajtanak végre. Még egy utolsó pillantást vet rám a válla fölött, és a szemében ott csillog a kérdés. Biztosan látott vagy hallott valamit, valami megmagyarázhatatlant, és most tele van kérdésekkel.

Hálás vagyok, hogy nem emlékszem mindarra, amire ő. Fogalmam sincs, hogyan magyaráznám meg a mágiámat.

Amíg összeszedem magam, az egyik utaskísérő előhalászik néhány aszpirint és egy kis üveg vizet. Ő is rám mered, amikor átadja a cuccokat, csakhogy az ő tekintete kevésbé kíváncsi, sokkal inkább… bősz. Az a határozott benyomásom támad, hogy valamiféle kellemetlen találkozásban volt részünk, és azon töröm a fejem, mégis mi történhetett azon a gépen, mielőtt lezuhantunk.

Miután beveszem a gyógyszert, és nyugtázom, hogy tényleg jól vagyok, ő meg a kollégái végre magamra hagynak. Figyelem, ahogy a többi földön ücsörgő vagy heverő utas felé igyekeznek. Több tucatnyi – ha nem több száz – ember téblábol mindenfelé. Egyesek sírnak, míg mások egymást ölelik, vagy a távolba révednek.

Végigfuttatom a tekintetem a környezetünkön. Sűrűn sorakozó fák tornyosulnak fölénk, eltakarva a napfény nagy részét. A bokrok az erdő talaján találtak otthonra, beférkőzve minden apró zugba és résbe. A talaj nedves, a növények is nedvesek, és a folyamatosan csöpögő esőből ítélve maga a levegő is az.

A távolban különös hujjogás visszhangzik. A háttérben madárcsicsergés és más neszek csendülnek, bizonyára békák, bogarak vagy egyéb, ezen a helyen lakozó lények zsivaja.

Tehát valahol az esőerdőben zuhantunk le, ami tulajdonképpen kissé riasztó, belegondolva, hogy több száz kilométernyi vadon vehet körül minket.

Mennyi időbe telik, mire ránk talál valaki?

A dzsungel mintha szó szerint elsötétülne a gondolataimtól. Megérintem a fejem, azon tűnődöm, az emlékezetkiesésen túlmenően vajon miféle trauma érhette. A fák között kanyargó mélykék mágiacsóvát megpillantva döbbenek csak rá, hogy egyáltalán nem képzelődöm.

Ezen a helyen a varázslat látványának meg kellene ijesztenie; és valóban baljóslatúnak tűnik, ahogy a fák között kúszik. De valamit felkavar bennem, valami ott motoszkál az elmém peremén…

Császárnőm…

Feláll a szőr a karomon. Már megint ez a hang!

Jöjj hozzám…

Gondolkodás nélkül felállok. Hallottam már szirénekről, akik a halálba csalogatják az embereket; ilyen érzés lehet. A hang hívására felbolydul a vérem. Fogalmam sincs, mit akar tőlem, vagy ártani akar-e a többi utasnak, de égető szükségét érzem, hogy közelebb kerüljek hozzá.

Szóval így is teszek. Mielőtt az orvos vagy bárki más megnézhetne, elosonok az esőerdőbe, hagyva, hogy a fák és az árnyékok elnyeljenek.

!

Fogalmam sincs, mennyi ideig vagy milyen messzire barangolok. Kába vagyok, a felcsendülő hívás és a sötétkék mágia szalagja mintha előrehúzna.

Egy részem szinte fájdalmasan tudatában van annak, hogy rossz ötlet idegen hangokat és ismeretlen hatalmat követni, mégis ott a másik felem, melyet fogva tart a csábító varázs.

Ujjaimmal végigsimítok egy viaszos levélen, lebukom egy ágról lelógó indás növény alá, elhessentve egy körülöttem zümmögő rovart. Egy napja sem időzöm ebben a dzsungelben, de az hétszentség, hogy itt élnek a világ legfurább bogarai. Láttam már egy tányér nagyságú pókot, és nem egészen öt perce egy tenyérnyi bogár bucskázott el mellettem a levegőben.

Letörlöm az izzadságot a homlokomról.

Ennek a kirándulásnak lőttek, de hé, ha már a küldetésem nem is lesz mágikus, legalább az én élményem lehet az.

Átpillantok a vállam fölött, és nem először tűnődöm el azon, hogyan fogok visszatalálni a szerencsétlenség helyszínére. Kétségtelen: még több mágiát kell használnom. Úgy terveztem, hogy követem a varázslat fonalát úgy húsz méterre, és rá is lelek a mögötte álló titokzatos lényre, de nem így történt.

A hosszadalmas séta viszont ad időt a gondolkodásra, konkrétan a frissen elvesztett emlékeimről. Nem tudhatom, pontosan melyiket vagy egyáltalán mennyit követelt a varázslat. Ez a tudat kísért – mert bármikor elveszíthetek valami meghatározó, csodálatos vagy fontos dolgot, és nem is tudok róla. Másrészt ha nem tudom, mit veszítettem, akkor nehéz bánkódni miatta.

A mágia első bizsergését érzem a bőrömön, elvonva a figyelmemet a gondolataimról. Először azt hiszem, a varázslat az, ami eddig csalogatott, csak… nos, hangosabb.

De valahogy legbelül másnak érzem. Megtorpanok, amikor megpillantom. Az indigókék erővel ellentétben, amit eddig követtem – és ami még most is ott lebeg felettem –, ez a mágia úgy csillog, akár az irizáló porszemek a levegőben. Ahogy tovább bámulom, egyszerre összeolvad és besűrűsödik körülöttem.

Királynőm…

Az ebben az egyetlen szóban lakozó késztetés kis híján újra mozgásra sarkall, de nem tudom levenni a tekintetem a szemem előtt virító varázslatról. Mozgásra leszek figyelmes, és ahogy felemelném a pillantásomat, egy hatalmas árnyék szökken le a fáról közvetlenül előttem, a testem felé vetődve.

Nincs időm megmoccanni vagy sikítani. A mellkasomnak csapódik, a földre taszít, és maga alá temet.

Nem kapok levegőt.

Hatalmas fekete mancsok tapadnak a szegycsontomra, és a földhöz szögeznek. A tekintetem felfelé kalandozik, végignézve a selymes, sötét szőrzeten, amely az állat mellső lábát és mellkasát borítja. Egy másodpercre megakad a figyelmem a lény félelmetes, csipkézett fogsorán, mielőtt még feljebb siklana a pillantásom, találkozva a párduc borostyánzöld tekintetével.

ÖTÖDIK FEJEZET

Ó, KIBASZOTT ISTENNŐ A MAGASBAN!

Ez a különös mágia egyenesen egy párduchoz vezetett. Ismétlem, egy párduchoz.

Sikítanék, csakhogy a torkom nem működik.

Először felfal, aztán valahol kitojik ez a pokolbéli vadmacska, és senki sem fogja megtudni, mi történt velem.

Szedd össze magad, Selene. Ott a kezedben a mágiád. Egyetlen túlméretezett cicamica sem végezhet veled, bármennyire félelmetes is.

A párduc kissé kinyitja állkapcsát – ahhoz épp eléggé, hogy beleszagolhassak ragadozó leheletébe, ami pont olyan szörnyű, mint amilyennek hangzik.

Előrehajol, fejével az arcomhoz közelít. Egész idő alatt nem mozdítja rólam a tekintetét.

Ekkor érzek valamit; valamit, ami a bensőm középpontjából indul ki. Újabb másodpercbe telik, mire rájövök, hogy a mágiám az. Valami van a levegőben – vagy talán a csontjaimban –, ami magához szólítja ezt a lényt. Éppoly időtlennek érződik, akár az erőm.

És minél tovább nézem, annál inkább úgy érzem, az idegen szempár mögött mintha önmagam egy részét látnám. A félelmem elpárolgott, helyét ösztönös meghittség veszi át.

A mágiám duruzsol a gondolatra, a bensőmből kiindulva a végtagjaimba áramlik. Szinte elhatalmasodik rajtam a késztetés, hogy megérintsem ezt a nagyra nőtt cicát, hogy megsimogassam.

Óvatosan felemelem a kezem, érzem, ahogy az erőm összegyűlik a tenyeremben. Belső szkeptikusom még mindig biztos benne, hogy itt fogok megdögleni, de az ösztönöm mást mond, és én mindenekelőtt abban bízom.

A tenyeremben összesűrűsödő varázslat egyre erősödik, valami ősi boszorkányos ösztön hajtja. Bizsereg a húsom, az ujjaim megrándulnak.

A párduc egészen közel merészkedik hozzám, pofáját a kinyújtott kezembe nyomja, mintha kétségbeesetten vágyna a mágiám érintésére.

És pontosan ezt is kapja.

Az érintésre kirobban az erő a tenyeremből, halványan csillogó narancssárgára színezve körülöttünk a levegőt. Olyan könnyedén csusszan bele az állatba, akár egy lélegzetvételnyi levegő, és érzem, ahogy kapcsolódunk. Ekkor a lényem legmélyén a helyére kattan valami, mágikusan összekötve ezzel a lénnyel.

Felbámulok a nagymacskára, ahogy az visszabámul rám, pofáját még mindig a tenyeremhez szorítva.

Egy pillanat múlva elhúzódik a kezemtől, és úgy hajol előre, mintha közelebbről meg akarná vizsgálni a szememet. Aztán egyszerre csak megnyalja az arcomat, olyan érzés, mintha ezzel a lendülettel egy-két réteg bőrömet is lehántaná.

Felnyúlok, kábultan megsimogatom, a kezem kissé remeg, miközben legbelül… a lelkemben érzem a frissen kovácsolódott kötelékünket.

Szent szar, azt hiszem, szereztem magamnak egy familiárist.

!

Tucatszorra is a párducra meredek, miközben lesöpröm magamról a koszt, és kissé összeszedem magam.

A koven tagjai maguk alá fognak csinálni, amikor meglátják a familiárisomat.

Maguk. Alá.

Igazi vigyor költözik az arcomra a gondolatra. A „vigyázz, mit kívánsz” kifejezés a boszorkányoktól származik.

A párduc – az én párducom – hatalmas. Ezt sosem értékeltem igazán ezekben a nagyszerű macskákban, egészen mostanáig, amikor is közvetlenül egy példányuk mellett szobrozok.

Az összes állat közül, amivel összekapcsolódhattam volna, éppen ezt kaptam. A hím – ugyanis fú, ez a cica határozottan fiú – sokkal büszkébb és ijesztőbb, mint a familiáris, akit elképzeltem. Hogy őszinte legyek, inkább csincsillás csajnak gondoltam magam.

Láthatóan mégsem.

Még most is érzem a nagymacskához fűződő kötelékem lágy zümmögését. Elég fura érzés egy másik lényhez kötődni – méghozzá egy állathoz. Mintha felfedeznéd, hogy van egy extra végtagod, csakhogy ennek öntudata van.

Lehunyom a szemem, erre a tudatra és a kötelékre koncentrálok, mely összekapcsol bennünket. Minél tovább összpontosítok, annál inkább érzem a vonzást, hogy átcsusszanjak rajta.

Így hát megteszem.

Az egyik pillanatban még érzem a mágikus köteléket, a következőben pedig már a párduc elméjében vagyok.

A lény gondolatainak nagy része el van zárva előlem, mégis érzem, hogy kissé éhes ugyan, de egyébként jó egészségnek örvend. Az ereje épp a felszín alatt fortyog, a fejében valahogy erősebbnek, szívósabbnak érzem magam.

Belélegzem, s az orrán keresztül tucatnyi különböző illatot érzek, mindegyiknek megvan a maga árnyalt jelentése. A legmegdöbbentőbb mégis az, hogy amikor pislogok, és a világ fókuszba kerül, az ő szemén keresztül saját magamat látom.

Állati király.

Megcsóválom a fejét, szemügyre veszem a környezetünket. A látása élesebb, de kevésbé vibráló, és mindenfélét látok a dzsungel árnyékában megbújva.

Visszacsusszanok a saját elmémbe, olyan, mintha egyik szobából a másikba költöznék – nincs szükség varázslatra, nem emészti fel az emlékeimet.

Meg kell kapaszkodnom egy közeli fában, hogy lélegzethez jussak.

– Te vagy… Hisz ez… – Hihetetlen. Lenyűgöző.

És legfőképpen váratlan.

Rohadtul, piszkosul váratlan.

Annak ellenére, mennyire kétségbeesetten kerestem a familiárisomat, nem igazán hittem, hogy ezen az úton fogok rálelni.

Óvatos lépést teszek előre, és megsimogatom a párducom bundáját, félig még mindig arra számítva, hogy leharapja a kezem. De hagyja, hogy simogassam, sőt, még a szemét is lehunyja, és belehajol az érintésembe.

– Mi legyen a neved? – kérdezem.

A nagymacska nem felel semmit, csak továbbra is hozzám hajol.

– Fantom? – próbálkozom. Elvégre tényleg baromi ijesztő.

Semmi reakció. Azt hiszem, ez nemet jelent.

Istennő az égben, épp egy vadállat gondolataiban próbálok olvasni.

– Ónix? – Ez túl nyilvánvaló.

Továbbra sincs reakció a familiárisom részéről.

– Ebenezer? – vetem fel.

Erre rám néz, de nem túl kedvesen.

– Csak vicceltem – erősködöm. Újra szemügyre veszem a párducot.

– Hmmm… te aztán komoly fazon vagy. – Elég komoly ahhoz, hogy figyelemre méltó nevet érdemeljen, egy uralkodóét.

Emlékeim ködös foszlányaiból előhúzok egyet.

– Nero.

Felém kapja a fejét, és reszelős nyelvével belenyal a tenyerembe.

– Tetszik?

A kezemhez nyomja a fejét, szóval azt hiszem, ez egy igen.

Megsimogatom a bundáját.

– Ja, lefogadom, hogy bírod, ha egy kegyetlen római császárhoz hasonlítanak.

Miközben felegyenesedem, mozgásra leszek figyelmes a fejem fölött. Még időben felpillantok, hogy lássam az indigószínű mágia vonalát, amely a levegőben kanyarog. Átkígyózik a fák között, valamiféle víz felé.

Királynőm… Találj rám… Tégy magadévá… Ments meg…

A mélykék mágia a karom után nyúl, úgy tekeredik a csuklóm köré, akár egy kéz, és előreránt.

Egy pillanatra zavartan bámulom. Azt feltételeztem, hogy Nero meglelése volt a repülőgép-szerencsétlenség és ennek a szó szerinti mágikus küldetésnek a hajtóereje. De persze nem ez a helyzet. A familiárisoknak valójában nincs saját mágiájuk; csupán felerősítik és vezetik azt. A hang és a kitartóan sürgető erő, mely az előttünk lévő zavaros víz felé vonz, valami egészen más.

A varázs ismét a kezemet rángatja, s újra késztetést érzek, hogy megtaláljam a forrását.

Császárnő…

– Remélem, nem valami mocsári szörnyeteg vagy, aminek minden vágya, hogy felfaljon – harsogom –, mert most már van egy elég bitang familiárisom, aki szerintem boldogan enne mocsári szörnyeket reggelire.

Neróra sandítok, és egyáltalán nem úgy fest, mint aki szívesen majszolna efféle dolgokat.

– Nyugi, csak blöffölök – suttogom. – Csak játszd el!

Lustán nyújtózkodik, aztán előresomfordál, farkával az oldalamat súrolja, ahogy a varázslat után indul.

Követem őt, és élvezem a kapcsolatunk finom lüktetését. Bár nem látom a vékony mágikus zsinórt, mely összeköt minket, mégis érzem a familiárisomat a másik végén.

Ez annyira vad.

Nero némán oson a fák között, árnyékként halad a dzsungel aljnövényzetében.

Nem jutunk messzire, amikor a fák átadják helyüket egy széles, kanyargós folyónak.

Ez lenne a híres-nevezetes Amazonas? Mert igazság szerint az tényleg rohadtul menőnek hangzik. Elég véletlenszerű, de menő. Ott állok csípőre tett kézzel, bakancsomat sár pöttyözi, a bőrömön csurog az izzadság, és élvezem a helyzet nevetséges iróniáját. Tessék, megkaptam az őrült mágikus küldetést, amit pénz hiányában nem engedhettem meg magamnak. Ami azt illeti, már a befizetett úthoz is túlságosan le voltam égve, de hát ez van.

A mágia kék vonala egyenesen átvág a folyón, és a túloldalon eltűnik a fák között.

Megeresztek egy sóhajt, majd Nero felé fordulok.

– Véletlenül nem ismersz pár hidat a közelben, ugye?

HATODIK FEJEZET

NEM HÍD AZ, de Nero egy hajóhoz vezet. Na jó, egy tutajhoz. Amelyik szanaszét van rozsdásodva, és félig elmerült a folyó sártengerében. Belsejében rothadó bokrok és egy zavaros víztócsa díszeleg, ami egy virágzó, önálló ökoszisztémának tűnik. A padlója is részben átrozsdásodott. És az evezők is hiányoznak.

De tudjátok, mit? Ez is valami.

Szóval nevetségesen hosszú időt és varázslatot fordítok a Tetanusz Expressz helyrepofozására és a folyópartról való kiemelésére. A végére a fejem, ami az aszpirinnek köszönhetően már nem fájt, újra lüktetni kezd.

Nem veszek tudomást a fájdalomról és a növekvő aggodalmamról, mennyi mágiát használtam el ma. Mágikus küldetésen vagyok; lehetek kicsit bőkezűbb a varázslással.

Ez a gondolat motoszkál a fejemben, ahogy újra kirobban belőlem az erőm, megtisztítva a csónak belsejét. Mindeközben a sötétkék bűbáj körülöttem kering.

Császárnő…

Leszarom a hangot, meg azt is, mennyire megrémít. Ehelyett a vízre vonszolom a ladikot, az arcom enyhe grimaszba rándul, amikor a csizmám belecuppan a mederbe. Majdnem örömujjongásban török ki, miután a csónak a felszínen marad, és finoman ringatózik a folyó sekély vizén. Még mindig durván rozsdás, és az evezőknek is nyoma veszett, de legalább nem süllyed el.

Neróhoz fordulok, aki a folyópartról figyel, és tétovázom. Sok időt töltöttem az agyalással, hogyan szerezhetnék egy familiárist, de azon már nem, mihez kezdjek vele, ha egyszer összekapcsolódtunk.

– Szeretnél… velem jönni? – kérdezem.

Nero egy pillanatig csak bámul. Majd válaszul a folyó partot nyaldosó széléhez poroszkál, és beugrik a csónakba. A landolás ereje kis híján felborítja a tákolmányt.

– Haver – háborgok, megragadom a ladik peremét, és minden erőmmel próbálom egyenesben tartani.

Ha Neróban felmerült egyáltalán, hogy kihajíthatom, hát nem mutatja. A csónak padlójára zuttyan, és tisztálkodni kezd.

Még egyszer, utoljára végignézek a mágikusan felpimpelt tutajomon, majd a folyó túlsó partjára pillantok.

Veszek egy mély lélegzetet, összeszedem minden bátorságomat, és bekecmergek a csónakba.

Mielőtt még megpróbálkozhatnék egy igézettel, hogy ezt a micsodát a túlpart felé irányítsam, a körülöttem cirkáló mágia megtaszítja a hátamat, és átrepít bennünket a vízen.

Reszketve kifújom a levegőt.

Hát, ez megoldotta a problémát.

Csak akkor kezdek kételkedni, amikor elérjük a folyó közepét.

Mi az istenért művelem ezt? Mágikus küldetés ide vagy oda, nem kellene ebben az ismeretlen dzsungelben bolyonganom, és hagyni, hogy valami titokzatos erő közelebb csalogasson magához. Még a jegyzetfüzetem sincs nálam, szóval ha elfelejtem a mai nap emlékeit, akkor R-Á-B-A-SZ-T-A-M.

Felsandítok a délutáni napra.

És ha nem érek vissza napnyugta előtt…

Dupla rábaszás.

A megérzésem azonban nem jelez, hogy le kellene térnem erről az ösvényről, ráadásul a familiárisomat is azért találtam meg, mert hallgattam rá. Gyakorlatilag épp erről szól egy mágikus küldetés – hallgatni arra a megzabolázhatatlan belső hangra, ami minden boszorkányt vezet.

Nero a folyó felé veti magát, kis híján felborítva a csónakot. Megint. A ladik oldalába kapaszkodom, a víz tovább örvénylik körülöttünk. Reccsenést hallok, aztán a párduc hátrálni kezd egy vonagló valamit húzva maga után.

Mi a…?

Vadmacskám felém fordul, állkapcsával a legnagyobb kibaszott kígyót szorongatva, amit valaha láttam; a feje és a nyaka élettelenül lóg, miközben a teste többi része még mindig görcsösen vonaglik.

Szent szar!

– Jó fiú – nyögöm.

Úgy néz rám, mintha legközelebb engem falna fel, ha megint háziállatként bánok vele. Visszaslattyog a csónak közepére, és leheveredik; a hatalmas, rángatózó kígyó vele együtt borul a földre.

Grimaszba rándul az arcom.

Megköszörülöm a torkomat, és azt mondom:

– Úgy érzem, át kell beszélnünk néhány hajós szabályt. Az első…

Nero belemélyeszti fogait a lény hasába.

Mindjárt kidobom a taccsot.

– A hajón nem eszünk állatokat.