Borítószöveg

Egy bajban lévő király. Egy kettészakadt ország. És egy asszony, aki sorsdöntő tettre szánja el magát.

Lenyűgöző történet cselszövésről és hatalomvágyról 1685. Anglia ismét forrong: II. Károly örökös nélkül hunyt el, így az öccse, Jakab foglalja el a trónt. A nép azonban két pártra szakad, sokan nem örülnek ugyanis a zsarnok és katolikus új királynak, illetve a király ifjú külföldi feleségének.

Ned Ferryman visszatér Amerikából, hogy a húga, Alinor rosszallása ellenére csatlakozzon a felkelőkhöz. Eközben Alinor a lányával, Alysszel egykori sógornője, a cselszövő Livia hatására elbújtatja a királynét a közelgő ostrom elől. A jutalom, amit e tettükért kapnak, gyökeresen megváltoztatja az életüket: a család visszatérhet Dagályföldére, és Alinor az úrnője lehet annak a földnek, ahol egykor kevesebb volt egy szolgálónál. De vajon boldoggá teheti-e a vagyon és a hatalom a füvesasszonyt, vagy egy rég elvesztett, igaz szerelem emléke örökké kísérteni fogja?

A Dagályfölde-sorozat harmadik része az angol polgárháború viharos eseményei alatt követi a jól ismert szereplőket, akik előtt egy új világ, egy új élet reménye tárul fel – olyan jóléttel, amiről korábban álmodni sem mertek, és olyan veszélyekkel, amiket elképzelni sem tudtak.

Fordította

Gázsity Mila

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philippa Gregory: Dawnlands

Atria Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2022

Copyright © 2022 by Vivat Publishing Ltd.

Hungarian translation © 2023 Gázsity Mila

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítófotó © Dumitria Gore / Arcangel

ISBN 978-963-604-330-8

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, helyszínek és

történelmi események a szerző képzeletének termékei.

Bármilyen hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel,

élő és halott személyekkel kizárólag a véletlen műve.

Yorkshire, Northside Manor, 1685 tavasza

Livia Avery lesétált a Northside Manor elegáns lépcsőjén. Tökéletesen szabott, fekete bársony lovaglóruhát viselt, kesztyűs kezével épp csak hozzáért a korláthoz, a lovaglócsizmájának sarka hangosan koppant a kifényesített fán. Sir James, a férje épp átvágott a kőlapokkal kirakott padlójú előcsarnokon. Amikor felpillantott a nőre, azonnal észrevette, mennyire kipirult az arca, és hogy a kezében egy levelet szorongat.

– Tehát végül csak teljesült a kívánsága – jegyezte meg szenvtelen hangon. – Igen türelmesen várt. Öt éve ismerte meg a hercegnőt, akiből mostanra királyné lett. Azt hittem, már feladta.

– Sosem adom fel. – A nő halk, elégedett kis neszt hallatott, és megmutatta a férfinak az uralkodói pecsétet.

– A király az udvarhoz rendeli?

– Erről nem itt kellene beszélnünk! – jelentette ki a nő, és már indult is a könyvtár felé, ahol jókora fahasábok parázslottak a kandallóban. Kigombolta sötét lovaglókabátkája gyöngyház gombjait, és meglazította a nyaka köré csavart finom csipkét. A férfi fásultan bámulta szépséges feleségét, aki mintha csak egy lett volna az antik szobrok közül, amelyekkel Livia telerakta a házát, a kertjét: gyönyörű, ám számára teljességgel semmitmondó.

A nő leült a kandalló elé állított hatalmas karosszékbe, és amikor enyhén előrehajolt, a tűz fényénél úgy ragyogott fel az arca, mintha egy portréfestőnek ülne modellt. Éjsötét fürtjei még mindig selymesen csillogtak, fehér orcáján a bőr sima volt, és sötét pillájú szeme körül alig néhány ráncocska mutatkozott. Egy szót sem szólt, megvárta, hogy a férfi helyet foglaljon vele szemben.

– Csupa fül vagyok – mondta gunyorosan Sir James.

– Az udvarhoz hívnak – lehelte Livia. – Jakab yorki herceget királlyá koronázzák, és a hitvese királyné lesz. Az előző király fattyát senki sem támogatja. II. Jakab kihívó nélkül örökli meg a trónt, és drága barátnőm, Modenai Mária királyné lesz. – Úgy ujjongott, mintha személyesen vette volna rá Anglia népét, hogy az előző király népszerűtlen, római katolikus hitű fivérét koronázzák meg az imádott, protestáns törvénytelen fia helyett. – Azt írja, hogy szüksége van rám, mert gyengélkedik. Természetesen eleget teszek a parancsának.

A férfi hallgatott.

– Velem jöhetne… Udvarhölgy leszek, kinyithatnánk az Avery House-t. Keríthetnék önnek valami posztot az udvarnál. Mindkettőnk számára új kezdetet jelenthetne.

James megköszörülte a torkát.

– Nem hiszem, hogy új kezdetre vágynék. Kétlem, hogy lenne bármi, amit ön adhatna meg nekem.

Livia sötét szeme ingerülten megvillant.

– Nem várhatja el tőlem, hogy visszautasítsak egy királyi meghívást, ami voltaképpen parancsnak is tekinthető.

A férfi elfordította az arcát, hogy ne is lássa magából kikelt feleségét.

– Valóban? Úgy vélem, könnyűszerrel visszautasíthatná, de abban is biztos vagyok, hogy körbehízelegte a hercegnőt… Írt neki minden áldott héten, apró ajándékokkal lepte meg, felvonultatta az összes megnyerő fortélyát. Gondolom, valósággal rimánkodott, hogy hívja magához, és lám, most megtörtént.

– Hálásnak kellene lennie…

– Ön elmehet – vágott közbe James, mert cseppet sem érdekelte, mit készül mondani Livia. – Elviheti a hintót. Felteszem, hogy a Whitehall átépítése alatt a Szent Jakab-palotában lakik majd, aztán visszatér ide, amikor a királyi pár nyáron Windsorba utazik.

– Tehát beleegyezik? – követelt választ a nő.

A férfi vállat vont.

– Tegyen belátása szerint. Ahogy egyébként is szokta. Nyilván tisztában van vele, hogy az udvar híres a… – Elhallgatott, igyekezett megtalálni a pontos kifejezést. – A tékozlásáról… a romlottságáról – tette hozzá. – A buja életmódjáról. De ez önt nem fogja zavarni.

Livia megvetően felhúzta a szemöldökét, az arcából azonban kifutott a vér.

– Nem képzelheti, hogy én…

– Nem, úgy vélem, ön felette áll minden gyengeségnek. Biztosra veszem, hogy Londonban éppúgy kulcsra zárja majd a hálószobája ajtaját, mint itthon. Bár ott talán jó okkal teszi majd.

– A hírnevemen természetesen sosem eshet folt.

– És a vallását is diszkréten kellene gyakorolnia.

Livia felszegte az állát.

– Őkegyelmessége… vagyis őfelsége és én büszkék vagyunk közös hitünkre. A királyné meg fogja nyitni a Szent Jakab-palota királyi kápolnáját. Megbízza a bencés rendet…

– London nem fogja eltűrni, hogy római katolikusok nyíltan gyakorolják a vallásukat – jelentette ki a férfi. – Eljárhat a királyné imatermébe, de azt tanácsolom, hogy a palotán kívül ne mutatkozzon a kápolnákban. Abból csak baj lesz, talán még az eddigieknél is nagyobb. A felséges párnak éppoly diszkréten kellene viselkednie, ahogy a néhai Károly király tette.

– Nem mindenki köpönyegforgató! – vágta oda a nő.

– Azért tagadtam meg a római katolikus hitemet, hogy angol nemesként élhessem az életemet – felelte higgadtan Sir James. – Az anglikán egyház tagja vagyok, és ez nem kudarc, hanem a hitvallásom.

Livia a férfi egész életét kudarcnak tekintette, hiszen hitet váltott, és elárulta az első szerelmét. Még neki is sikerült bolondot csinálnia belőle, amikor nemesi nevéért és címéért elvetette vele magát.

– Én római katolikus vagyok – jelentette ki büszkén. – Most még inkább, mint korábban bármikor. Egész Anglia vissza fog térni az igaz hithez, és ön lesz az, aki téved.

James elmosolyodott.

– Csodálatra méltó, hogy a hite a kor divatjával együtt növekszik. De bölcsen tenné, ha diszkréten viselkedne.

A nő a lángokat bámulta, a kandalló faragványát, amely az Avery család címerét ábrázolta, aztán ismét a férfi felé fordult. A tekintete ellágyult, az ajkán halvány mosoly játszott.

– James, beszélni szeretnék önnel a fiamról.

A férfi megmoccant, mintha a legszívesebben felpattant volna, hogy megvesse a lábát a török szőnyegen.

– Újra megkérem, hogy fogadja örökbe, és tegye az örökösévé.

– Én pedig újra csak azt válaszolom, hogy nem.

– De most, hogy az udvarhoz rendeltek… – vágott bele a nő.

– Attól Matthew továbbra sem lesz a fiam. És kétlem, hogy odarendelték volna.

– Matteo London legjobb iskoláiban tanult, megjelenik a jogászkollégiumok szokásos vacsoráin a Lincoln’s Innben, és igazi angol úrnak neveli a család, amelyet ön választott neki. Nem lehet semmi kifogása ellene.

– Nincs ellene semmi kifogásom – bólintott egyetértőn James. – Biztos vagyok benne, hogy jó nevelésben részesül. Igen erkölcsös és nyíltszívű családra bízta a fiát. Matthew meg is látogathatja önt Londonban, ha óhajtja… Ön azonban nem mehet el a rakodópartra, és nem találkozhat velük… a nevelőszüleivel. Nem zavarhatja meg, nem zaklathatja fel őket. Ebben állapodtunk meg.

Livia lenyelte a kikívánkozó, dühös szavait.

– Nem kívánok találkozni velük. Miért is akarnék lemenni a folyó déli részére, egy mocskos rakodópartra? Nem szeretnék beszélni róluk, de még csak gondolni sem akarok rájuk! Matteóról van szó! – A szívére tette a kezét. – A fiamról, Matteóról beszélünk…

A férfi közönyösen nézte ahogy a sötét szempár könnybe lábad.

– Megesküdtem, hogy addig nem lesz gyermekem, míg ön örökbe nem fogadja, és az örökösévé nem teszi Matteót – emlékeztette a nő. – A hálószobám ajtaja zárva marad, mi pedig közben gyermektelenül öregszünk. Sosem fogom megtagadni a fiamat. Önnek pedig sosem lesz törvényes fia, ha nem veszi a nevére a gyermekemet! Törvényes fiúgyermek és örökös nélkül fog meghalni!

Hiába emelte azonban fel a hangját, a férje rendíthetetlenül ült a székében.

– Azt talán tudja, hogy a törvény szerint jogom van a testéhez – jegyezte meg James. – Ám én nem kívánok élni ezzel a jogommal. Sosem volt szükség rá, hogy kulcsra zárja a hálószobája ajtaját, minthogy nem akarom átlépni a küszöbét.

– Hát ha papként akar élni! – csattant fel Livia.

– Inkább lennék pap, mint bolond – felelte higgadtan a férfi.

A nő a tarkójához emelte a kezét, és visszatűzött a helyére egy hullámos, sötét fürtöt, amely a gallérjára omlott.

– Akadnának olyanok, akik szerint elég nagy bolond, ha nem kíván engem… – suttogta bársonyos, érzelmes hangon.

James a kandallóban lobogó lángokra meredt. A csábító mozdulat nem gyakorolt rá semmiféle hatást.

– Azt egyszer már megtapasztaltam – jegyezte meg tapintatosan. – Még egyszer nem kerül rá sor. Ön pedig hány esztendős is? Negyvenöt? Kétlem, hogy meg tudna ajándékozni egy fiúgyermekkel.

– Negyvenkét éves vagyok – horkant fel Livia. – Még mindig lehet gyermekem!

A férfi vállat vont.

– Ha örökös nélkül halok meg, ám legyen. De nem adom a becsületes nevemet olyan fiúnak, akinek valaki más az apja. Ráadásul azt sem tudjuk, hogy ki.

Látta, hogy Livia a fogát csikorgatva próbál uralkodni magán, aztán valahogy sikerül elmosolyodnia.

– Ahogy óhajtja, hitvesem. Matteónak azonban kell egy hely, ami az övé lesz. Ha nem lehet a Northside Manor Averyje, akkor valami egyéb birtok Da Piccijének kell lennie.

– Felőlem lehet egy akárhová való Da Picci, de Northside Manor-i nem. Nincs semmi bajom a fiúval, ahogy önnel sincs, Livia. Elismerem a feleségemként, Matteót pedig a gyermekeként. Amikor becsapott, és a hitvesem lett, elnyerte a tisztességes nevemet, de ezt a saját ostobaságomnak köszönhettem, és megfizettem érte. A fia nem lesz az örökösöm, ám semmi sem akadályozza meg abban, hogy saját vagyont gyűjtsön, ha képes rá… Ha pedig nem, akkor az anyján élősködjön.

– Ha még mindig az a nő meg a gyermekei járnak a fejében…

James arca kifejezéstelen maradt.

– Megkértem, hogy ne beszéljen róla.

– De ő jár a fejében! A nagy szerelme!

– Minden áldott nap – ismerte be a férfi halvány mosollyal, mintha a gondolat boldoggá tenné. – Minden imámban megemlítem a nevét. A halálom napjáig gondolni fogok rá. De ígéretet tettem neki, hogy nem fogom zavarni… és ön sem fogja.

Új-Anglia, Boston, 1685 tavasza

Ned Ferryman felhajtotta a kabátja gallérját, hogy megvédje magát a bostoni kikötő keszekusza mólói és rakodópartjai felett fújó hideg széltől, úgy figyelte, hogy a gyógynövényekkel megrakott hordóit – szárított szasszafrász, fürtös poloskavész gyökere, ginzenglevél – végiggurítják a kikövezett rakparton, fel a hajóhídra, majd onnan a lehorgonyozott hajó fedélzetére. Hat hordót már legörgettek a rakodótérbe, és Ned lekukucskált a csapóajtó résén, hogy ellenőrizze, rendesen rögzítették és viaszosvászonnal letakarták-e mindet.

– Ne aggódjon, Mr. Ferryman, már minden biztonságban van – nevetett fel a hajó kapitánya, aki ott állt mellette a rakparton. Lepillantott Ned kopott bőrtarisznyájára és a kis zsákra, amelyben a holmiját tartotta. – Összesen ez megy a kabinjába? Nincsenek utazóládái?

– Ez minden.

A hajósinas leszaladt a hajópallón, és felkapta a zsákot. Ned a vállára akasztotta a tarisznyát.

– Azt már biztosan hallotta, hogy a király meghalt – folytatta a kapitány. – Az én hajóm hozta meg elsőként a hírt. El is harsogtam, abban a pillanatban, hogy kikötöttünk. Ki hitte volna, hogy egy ilyen kalandos életű király épp a saját ágyában fogja kilehelni a lelkét? Áldja meg az isten Károly királyt, aki zsiványként élt, és pápistaként patkolt el. Mire hazaérünk, Jakab, az öccse már biztosan felügyeskedte magát a trónra.

– De csak ha megkoronázzák – jegyezte meg kételkedő hangon Ned. – A pápista Jakabot? Az oldalán egy pápista feleséggel?

– Hát… én magam sem szívelem… no de van valaki rajta kívül?

– A király saját fia, Monmouth hercege, aki szabadságot ígér… szabadságot abban, hogy megválaszthassuk a vallásunkat.

– És aki fattyúnak született. Aztán meg nem űzhetünk el megint egy Stuart uralkodót… hiszen épp hogy visszatértek.

Ned komor arcát ritkán látható mosoly derítette fel.

– Már miért ne lehetne újra megszabadulni tőlük? Tettek a Stuartok bármit is a dolgos népért?

– Idővel majd megtudjuk – zárta le a beszélgetést a kapitány. – Kora délután indulunk, a dagály levonulásával. A delet ágyúszó jelzi.

– Igen, ismerem Bostont – felelte kurtán Ned.

– Jó ideje itt él már? – A kapitány érdeklődését felkeltette a napcserzett arcú, dús, ősz hajú, hallgatag utas. – Ez a város igazán pompás hely, ha valaki vagyont akar gyűjteni, nem igaz?

Ned megrázta a fejét.

– Nem érdekel a vagyon, amit az indiánoktól raboltak el, akik pedig eleinte mindenüket odaadták az újonnan érkezőknek. Szűkösen megélek abból, hogy gyógynövényeket gyűjtök. Most azonban eljött az idő, hogy hazatérjek. Déli tizenkettő előtt a hajón leszek.

Elhagyta a kikötőt, és épp indult vissza a fogadóba, hogy kifizesse a kvártély árát, amikor szembejött vele egy menet: vagy húsz, kátrányos kötéllel megkötözött foglyot hajtottak libasorban egy hajó felé, amely az ültetvényekre szállítja majd őket. Ned azonnal észrevette, hogy különféle indián nemzetekhez tartoznak: voltak, akik csak egy varkocsot hagytak leborotvált fejük búbján, másoknak vállra omló, fényes, egyenes fürtjeik voltak. Minden arcot más tetoválás díszített: volt, akinek a járomcsontját, és volt, akinek a homlokát. Egy-két olyan indián is akadt, akinek az arcán büszke „harci festés” feketéllett, ami azt jelezte, hogy a viselője megesküdött: harcolni fog mindhalálig. Az egymás mögött lépkedő, szedett-vedett, rongyos, angol divatú ruhákba öltöztetett rabok dideregtek a hideg szélben. A szorosra csomózott kötél miatt csak csoszogva tudtak lépkedni, és görnyedt válluk is a legyőzöttségükről árulkodott.

– Netop – suttogta Ned pokanoket nyelven, amikor elhaladtak mellette. – Netop.

Azok, akik közel haladtak el mellette, meghallották az üdvözlést – ami „barátot” jelentett az ő tiltott nyelvükön –, de nem néztek felé.

– Hová mennek? – kérdezte Ned a rabokat terelő, vörös képű férfitól, aki a szája sarkába tolta finom faragású pipája szárát, hogy zsebre vághassa a kezét.

– A cukornádszigetekre – felelte a hajcsár, majd a rabok felé pillantott, és elvakkantotta a parancsszót: – Állj!

Az indiánok engedelmeskedtek, és a menet megtorpant.

– Isten legyen irgalmas hozzájuk – mormolta Ned.

– Nem lesz. Hiszen mind pogányok.

Ned komoran elfordította a fejét, hogy kiköpje a szájából a keserű ízt, amikor suttogás ütötte meg fülét, olyan halk, mint az erdőben lehulló falevél nesze.

– Nippe Sannup!

A férfi azonnal megfordult, amikor meghallotta a nevet, amely pokanoket nyelven ezt jelentette: „vízi ember”.

– Ki szólít?

– Webe, pohquotwussinnan wutch matchitut. – Állhatatos tekintetű, fekete szempár meredt vissza rá. Egy sima állú, vékonyka fiú. Az arckifejezésében nem volt semmi könyörgő, az ajka azonban megrebbent: – Nippe Sannup.

– Szükségem lenne egy fiúra, egy szolgára – hazudta Ned. – Angliába utazom. Kell egy legényke, aki a hajón kiszolgál.

– De hát ahhoz nem kell ezek közül vennie egyet. Csak kurjantsa el magát a fogadó udvarán, és azonnal előbújik vagy fél tucat kis fehér patkány – tanácsolta a hajcsár. – Mind alig várják, hogy hazajuthassanak.

– Nem, nekem egy vadember kell. Indián gyógynövényeket és pogány faragványokat gyűjtök – rögtönzött hevenyészett magyarázatot Ned. – Olyasmiket, mint a maga pipája… bennszülött munka, igaz? Kelendőbb lesz az árum, ha egy kis vadember hordozza körbe. Most rögtön meg is veszem magától valamelyiküket. Azt, ott – mutatott rá a vékony fiúra.

– Ó, azt nem adhatom el! – vágta rá azonnal a másik férfi. – Hiszen az még nő, mint a dudva: izmos lesz, széles vállú, erős. Később jó pénzt kaphatok érte.

– Az ültetvényeken egy napig sem bírná – csóválta a fejét Ned. – Már a hajóutat sem fogja túlélni. Nincs rajta semmi hús, és a szemén is látszik.

– Hullanak, mint a legyek, csak hogy felbosszantsanak! – morogta ingerülten a hajcsár. – Nem bírják a rabszolgaságot. Nem is vesz közülük egyet sem, aki afrikait tud szerezni. De hát a rabszolga az rabszolga. Örökre a gazdájáé… már ameddig az élete tart. Mennyit ad érte?

– Ötven tallért… spanyol tallért – bökte ki Ned az első eszébe jutó összeget.

– Rendben! – vágta rá a másik férfi, és Ned ebből már tudta, hogy túl sokat kínált. – Biztos, hogy ezt akarja? Mert ha hozzátesz még egy kicsit, megkaphatja ezt a termetesebbet.

– Nem – rázta meg a fejét Ned. – Nekem fiatal kell, akit könnyebb betanítani.

– Fogja csak meg a pisztolyomat, amíg eloldozom – kérte a hajcsár. Előhúzta az övéből a pisztolyát, és megmutatta a foglyoknak, akik mintha megvetéssel fordították volna el a fejüket. A férfi Ned markába nyomta a fegyvert. – Ha valamelyik megmoccanna, lője lábon, jó?

– Rendben. – Ned átvette a súlyos pisztolyt, és az indiánokra emelte, akik közelebb húzódtak egymáshoz.

A hajcsár kést vett elő a csizmája szárából, az indián fiú mindkét oldalán elnyisszantotta a kötelet, amely a többiekhez fűzte, a megkötözött kezű-lábú rabot Ned felé lökdöste, aztán a lelógó kötéldarabokból hevenyészett hurkot formált. Ezt a csikók hosszú kantárjára emlékeztető holmit adta át Nednek, amikor visszavette tőle a pisztolyt.

Ned kinyitotta a tarisznyáját, és leszámolta a pénzérméket.

– Papírjai vannak? – tudakolta.

A hajcsár felröhögött.

– A teheneknek talán vannak papírjaik? Vagy a disznóknak? Dehogy vannak papírjai! De bevihetjük a patkolókovácshoz, hogy rásüsse az arcára a maga nevének a kezdőbetűit.

Ned érezte, hogy a kezében összerándulnak az inak. A fiatal fiú teste rettegve megfeszült.

– Erre semmi szükség – jelentette ki Ned. – Egy órán belül kihajózunk. Most azonnal felviszem a fedélzetre, és bezárom a kabinomba.

– Aztán vigyázzon, mert képes ám vízbe fojtani saját magát – figyelmeztette a másik férfi. – Meg is teszik, mihelyt alkalmuk nyílik rá. Valakitől hallottam, a vadak azt hiszik, hogy egy pézsmapatkány hátán fognak kiemelkedni a hullámok közül. – Amikor harsányan felnevetett, láthatóvá váltak a cukortól és rumtól elrothadt fogainak megsárgult csonkjai.

– Igen, valóban hisznek ebben… – Ned felidézte a világ teremtéséről szóló píkot legendát, amit egy indián barátja mesélt neki: egy pézsmapatkány a tengerfenékről vitt fel földet a világ első asszonyának, és ezáltal az életet ajándékozta neki.

– Nem visz inkább kettőt? – A hajcsár a rabok felé intett. – Ugyanezért az árért kaphat még egyet.

– Nem. – Ned óvatosan megrántotta a legényke csuklóját összekötő kötelet, és elindult a hajó felé. A fiú csoszogva követte. Ned nem nézett hátra – hiszen a fehér embert sosem érdekli a rabszolgája –, a fiú pedig bicegve lépkedett mögötte.

Ned akkor sem szólt hozzá, amikor már a fedélzeten voltak, csak bezárta az ablaktalan kabinjába, majd megkereste a fedélzetmestert, hogy kifizesse neki a fiú utazását – ez a rabszolgák esetében a szokásos ár negyede volt. A fedélzetmester azt javasolta, hogy láncolja le a rabszolgáját a rakodótérben, mert akkor csak a rakományért járó árat kell leszurkolnia, de Ned elutasította az ajánlatot. Visszament a fogadóba, vásárolt a fiúnak néhány inget meg egy térdnadrágot, aztán a fedélzeten maradt, míg a kapitány el nem kiáltotta magát. Akkor bevonták a hajópallót, eloldozták a köteleket, és a város háztetői, harangtornyai távolodni kezdtek, míg végül Boston új városa már csak egy elmosódó folt volt a látóhatáron, amelynek peremén épp lement a nap. Ned megnyújtóztatta sajgó hátát, a csapóajtóhoz lépett, és lemászott a létrán a fedélzet alatti szűk kis kabinokhoz.

A legényke a padlón ült, a fejét a térdén nyugtatta. Mintha hozzá sem mert volna érni a keskeny priccshez. Amikor nyílt az ajtó, és megjelent Ned az egyik kezében egy függő gyertyatartóval, a másikban a ruhákkal, a fiú talpra szökkent, éberen, akár egy megriasztott szarvas. Egy kicsit szaporábban vett levegőt, de ezen kívül nem mutatta a félelem jelét. Ned nem lepődött meg, mivel tudta, hogy a pokanoket rendkívül bátor nemzet. Letette a gyertyatartót, amelynek ellensúlya a hajó mozgását követve szelíden ide-oda lengett, és függőlegesen tartotta a gyertyát.

– Te… ismersz engem. – Ned igyekezett felidézni a pokanoketek tiltott nyelvének szavait. – Nippe Sannupnak szólítottál.

A fiú mereven bólintott.

– A vadonban találkoztunk? A népeddel kereskedtem?

A fiú nem felelt.

– Prémekkel kereskedtünk? Vagy növényeket gyűjtöttetek nekem?

Továbbra sem kapott választ.

– Milyen nyelven beszélsz? – kérdezte Ned előbb a pokanoketek tiltott nyelvén, majd mohauk nyelven is.

– Beszélek angolul – felelte vontatottan a fiú.

– Melyik nemzethez tartozol? – tudakolta Ned.

A fiú kifejezéstelenül bámult rá, ám a szeme könnybe lábadt, és egy könnycsepp gördült le az arcán. Nem törölte le, mintha bizony a „bánat” lenne a nemzet neve, amelyet tilos kimondani.

– Nem szabad kimondanunk a nevünket – felelte halkan. – Gyerek voltam, amikor találkoztunk. Maga volt Nippe Sannup, a hadley-i révész. Amikor a Quinnehtukqut áradt, a népem mindig a kompján kelt át a túlsó partra.

Ned hirtelen vágyakozni kezdett az után a rég elmúlt időszak után.

– Tizenöt éve? Amikor révész voltam Hadley-ben?

A fiú bólintott.

– Régen volt. Még kisgyerek lehettél.

A fiú váratlanul nekiszegezte a kérdést:

– A tengeren vagyunk? A hajó a tengeren van?

– Igen.

– Nem fog kidobni a hajóból?

– Miért tennék ilyet, te bolond? Hiszen megmentettelek! Egy vagyont fizettem érted!

– Megmentett az ültetvényektől?

– Igen, Londonba utazunk.

Az újabb ismeretlen úti cél hallatán a fiú rémülten szorította össze a fogát.

– Köszönöm.

– Nem tűnsz túl hálásnak – vigyorodott el Ned.

– Hálás vagyok. Maga ismerte a nagyanyámat, akit Nesztelen Mókusnak hívtak. Emlékszik rá? Hótalpat készített magának. Emlékszik? És az anyámra?

– Nesztelen Mókus! – kiáltott fel Ned. – Hát persze! Valóban hótalpat készített nekem! És megtanított… megtanított minden… – Elhallgatott. – Talán már…?

– Eltávozott a hajnalba – mondta egyszerűen a fiú. – Az egész népem eltávozott. Meghalt az egész családom. Eltűnt a falu. Már az oszlopok helye sem látszik. Ránk gyújtották a falut, elűztek minket, és felszántották a földünket… – Megpróbálta megtalálni a jó szót: – Láthatatlanná… tettek minket.

Ned leült a priccs szélére.

– Láthatatlanná? Hogyan válhat láthatatlanná egy nép? – Váratlanul tisztán látta maga előtt Norwottuck falut: a település közepén rakott tüzet körülvevő házakat, a játszadozó gyerekeket, a kukoricát őrlő asszonyokat, a lelőtt szarvast vonszoló férfiakat, a hosszú lándzsájuk hegyén friss halat hozó lányokat. Lehetetlen volt elhinni, hogy mindez semmivé lett, ugyanakkor Ned tudta: épp ennyire lehetetlen azt képzelni, hogy a hely túlélhette a három éven át tartó ádáz harcokat. A fiú felé fordult. – És te… az egyik ottani kislegény voltál?

A fiú összepréselte az ajkát, mintha meg akarná akadályozni, hogy kiszökjenek rajta a veszélyes szavak, de aztán mégis rávette magát a válaszra:

– Hat nyarat értem meg, amikor találkoztunk. Mindig megnevettetett, amikor átvitt a folyón a csónakján. Akkor még az volt a nevem, hogy Vörösbogyó Esőben.

Ned szeme elkerekedett. Felállt, megfogta a fiú állát, és felemelte, hogy a gyertyafénynél alaposabban szemügyre vehesse az arcát.

– Vörösbogyó Esőben? – suttogta.

Felidézte azt a régi, több mint tizenöt évvel korábbi napot, amikor a kompon az indián nők jót kacagtak a kislányon, aki elbújt a nagyanyja mögé, és onnan leste nagy, sötét szemével.

– Hát lány vagy? – nyögte ki Ned hitetlenkedve. – Az a kislány lennél?

A lány bólintott.

– Kérem… kérem, ne adjon oda a matrózoknak – lehelte.

– Az ég szerelmére! Miféle vadállatnak tartasz?

A lány összerezzent a felháborodott hangtól.

– A hajcsár odaadta a nővéremet a matrózoknak.

– Sosem tennék ilyet! – esküdözött Ned. – Én soha… de ezt persze nem tudhatod. Nekem is van egy húgom Angliában! Van egy unokahúgom! Isten látja lelkem, én soha…

– Azt mondtam, hogy fiú vagyok, ezért inget és térdnadrágot adtak nekem.

– Igen, így a legjobb. – Ned az ágyra letett, foltozott térdnadrágra és a kopott ingekre mutatott. – Jobb lesz, ha legényke maradsz, míg Angliába nem érünk. Majd azt mondjuk, a szolgám vagy.

– Köszönöm! Csak akkor akarok újra lány lenni, ha megint a Hajnalföld egyik lánya lehetek.

– Mi legyen a neved? – tette fel a kérdést a férfi. – Nem lehetsz Vörösbogyó Esőben.

– A mosmezifa… – felelte a lány. – Magánál is nőtt egy… a kapuja mellett. Csenevész fa, tavasszal fehér virága volt, ősszel pedig vörös bogyói. A kérgét gyógyításhoz használtuk…

– Emlékszem – biccentett Ned, pedig fájt emlékeznie: a kapuja mellett álló fa, az átkelés a folyón, a nők, akik a barátai voltak, és akik madzagra fűzött halakkal, kosárba csomagolt élelemmel úgy ballagtak be az oldalán az új-angliai faluba, hogy biztosra vették, szívesen látják őket. – Madárberkenyefa volt, angolul rowan – magyarázta. – Legyen a neved Rowan. Tessék… – tolta a lány felé a ruhákat. – Jobb, ha megszabadulsz azoktól a rongyoktól… valószínűleg tele vannak tetűvel. Majd kifőzetem a holmidat a hajókonyhán.

– Megmosakodhatok?

A férfi habozott. Tudta, hogy a lány törzsében az volt a szokás, hogy hajnalonta megmosakodtak, és a felkelő nappal szemben állva imát mondtak. A Hajnalföld népe voltak, és azon a hosszú, sötét partszakaszon éltek, amelyet virradatkor elsőként világított meg a nap. A nyugat felé elnyúló óriási erdőségek ismeretlen népei közül ők voltak az elsők, akik megpillantották a felderengő napfényt.

– Úgy nem, ahogy hajnalonta szoktál – felelte. – De keríthetek neked egy kancsó vizet meg szappant. – Ned már a kilincsre tette a kezét, amikor a lány megkérdezte:

– Nem nekem kellene elmennem érte? Mivel én vagyok a maga rabszolgája. Nem pedig maga az enyém.

A férfiból meglepett nevetés tört fel.

– Bizony nem. Akkor gyere, megmutatom, hol a hajókonyha, a raktár, és hogy mit hol találsz a hajón. Igazából a rakodótérben kellene aludnod, de a kabinomban nagyobb biztonságban leszel. A tied a priccs, én majd lefekszem a padlóra.

– Nem! Nem! – tiltakozott azonnal a lány. – Én alszom a padlón. – Felpillantott, hátha Ned megint elmosolyodik. – Én vagyok a maga rabszolgája. Nem pedig maga az enyém.

– Sosem tartanék rabszolgát – mondta a férfi. – Világéletemben hittem abban, hogy az embereknek… a nőknek is… szabadnak kell lenniük. Azért térek vissza most Angliába, hogy segítsek a honfitársaimnak a felszabadulásban.

Rowan bólintott. Mivel Ned gyorsan beszélt, a lány nagyon figyelt, és nem vette le a tekintetét az ajkáról. Ezért azonnal észrevette, hogy a férfi mosolyog, amikor így folytatja:

– De alhatsz te a padlón.

– Mert van egy unokahúga? – tudakolta Rowan, és sötét szeme pajkosan megvillant.

– Mert olyan öreg vagyok, hogy a nagyapád lehetnék – adta meg a választ mogorván Ned. – És mert reggelente olyan merev minden tagom, mint a szárítókötélre kitett, megfagyott ruha.

Ned sejtette, hogy a lány hajnal előtt fel fog ébredni, és a koromsötét kabinban is azonnal érzékelte, hogy már fent van, csak hallgat.

– Biztos látni akarod, ahogy felkel a nap – szólalt meg halkan.

– Szabad?

A kabin mellett álló létrán lehetett feljutni a lezárt csapóajtóhoz. Ned előrement, felnyitotta a csapóajtót, és mélyen beszívta a hideg, sós tengeri levegőt. Aztán lehajtotta az ajtót, kimászott, és megfordult, hogy segítsen a lánynak, de Rowan már a fedélzeten volt, mohón nyelte magába a tiszta, friss levegőt, és széttárta a karját, mintha azt akarná, hogy a szél fújjon át a ruháin, fújja ki a lelkéből a legyőzöttség érzését.

Már világosodott, de a nap még nem kelt fel. Ned üdvözlésképpen intett a kormányosnak, és a hajóorr felé vezette a lányt, hogy kelet felé, Anglia felé nézzenek. Talált egy dértől fehérlő kötélhez kötött tiszta vödröt, amelyet a fedélzet felmosásához használtak. Leengedte a vödröt a tengerbe, és a súlyából érezte, hogy megtelik vízzel. Felhúzta, és a lány elé helyezte.

– Ennél többet nem tehetek – mondta, és hátralépett.

Rowan az orrárbóc felé pillantott. A látóhatár peremén hideg, sápadt fény derengett. A lány meglazította az inget a nyakánál. Nem mert meztelenre vetkőzni, ahogy a szertartás megkövetelte volna, de cipőtlen lábát megvetette a fedélzeten, és kihúzta magát. A hullámok hátán úszó hajó mozgásától enyhén ringott a teste. A kezéből csészét formált, és a jéghideg vizet a fejére, a nyakára, majd az arcára locsolta. Megízlelte a tengervíz sós ízét, és kinyitotta a szemét.

– Nagy Szellem – suttogta –, Földanya, Hold nagyanya, Nap nagyapa, köszönetet mondok. Imádkozom a négy égtáj felé…

Sorra vette a négy égtájat, először kelet felé fordulva tekintett ki a szürke, hullámzó tengerre, aztán észak, dél és nyugat felé nézett, míg végül újra az egyre világosodó látóhatár felé fordította a fejét.

– Köszönetet mondok minden rokonomért: a szárnyas népért, a csúszó és mászó népért, a négylábú népért, a zöldellő, növekedő népért és mindazért, ami a vízben él. Kimutatom a családok iránti tiszteletemet: a szarvas… ahtuk, a medve… mosq, a farkas… mukquoshim, a teknős… tunnuppasog, a szalonka… sasasō iránt. Keihtanit taubot neanawayean.

Miközben az imát mormolta, az ezüstös nap megjelent a távolban, a szürke víztömeg felett, és egyre feljebb emelkedett. A lány fejet hajtott, és újra vizet locsolt az arcára, a nyakára, a mellére. Úgy bámulta a napot, mintha azt remélné, hogy megtudhatja tőle, hogyan élheti túl az életében történt rendkívüli változást, az átmenetet az egyik világból a másikba, az egyik életből a másikba, az egyik országból a másikba. Nem volt benne félelem. Ahogy ott állt a fedélzet lesúrolt deszkáin, érzékelte az erőt a lábában, a szíve hangos dobbanását, az ifjúsága határtalan önbizalmát.

London, Szent Jakab-palota, 1685 tavasza

Amikor az Avery család hintója áthajtott a vadaspark szelíd lankái között, és befordult a hatalmas, íves kapun, Livia talán nyugtalan volt, ám ezt egyáltalán nem mutatta ki. Amikor a hintó zörögve áthaladt az impozáns északi bejáraton, a kerekei visszhangot vertek a kövezeten. Az őrök tisztelegtek az ajtóra festett Avery-címer előtt. Livia összébb húzta magán a köpenyét, megkötötte a kalapja selyemszalagját, és megigazította a ruhája vállát díszítő masnikat. Csak a magas, vörös téglából rakott falakat látta, a fehér oszlopokat, a függőleges ablakbordákkal osztott ablakokat. A hintó megállt, és leeresztették a lépcsőt. Livia erősen belekapaszkodott az inas karjába, de a földön már könnyedén lépkedett. Kalapjának csipkeszegélye nem remegett, szép arcáról egy pillanatra sem tűnt el a mosoly. Szűk ruhadereka leplezte, mennyire izgatottan kapkodja a levegőt, köntöse súlyos selyme, hullámzó alsószoknyái susogtak, miközben az új királyné titkára mögött átment az első udvaron, a mereven elegáns díszkerten, a belső átjárókon, fel a lépcsőn. A titkár végül biccentéssel jelezte a királyné fogadószobája előtt őrködő két katonának, hogy nyissák ki a kétszárnyú ajtót, és bejelentette:

– Lady Livia Avery, felség!

Az ablaknál ülő, sötét hajú királyné nem tűnt huszonhat évesnek, jóval fiatalabbnak látszott. Mellette elefántcsont keretbe szorított finom hímzés hevert, két zsámolyon kuporgó, fiatal udvarhölgy hímzőselymet válogatott neki, a kísérete két idősebb hölgye pedig vele szemben foglalt helyet. A terem sarkában egy lantos és egy énekes zenélt – a kellemes muzsika épp csak annyira volt hangos, hogy a megterített asztalnál álló szolgák ne hallgathassák ki az indiszkrét beszélgetést. Modenai Mária Beatrix királyné ezüst csipkével szegett, mélyvörös selyemruhát viselt, amelynek feltűnően mély nyakkivágása megmutatta fehér vállát. Karcsú nyakát ékkövekkel kirakott láncok díszítették, a fülében gyémántok szikráztak, a karját is több sor gyémántos lánc ékesítette. Feltornyozott, sötét fürtjei loknikba rendezve omlottak a vállára. Sápadt arcát az ajtó felé fordította, ám amikor megpillantotta Liviát, azonnal felragyogott.

– Ó, Livia! Drága Liviám! – kiáltotta olaszul. – Hát eljött! Ebben a förtelmes időben! Eljött, hogy elhozza a tavaszt!

Livia mélyen bókolt, és a fejét is lehajtotta, de a királyné azonnal felemelte, és a karjába hullott. Vékony teremtés volt – Livia érezte, hogy a hímzett selyem redői alatt olyan karcsú a teste, mint egy fiatal lányé. A nő válla felett átnézve látta a többi udvaroncot, akik komor képpel nyugtázták egy új kegyenc érkezését.

– Carissima – suttogta a királyné. – Úgy vágytam ön után. Egész életemre hálás leszek azért, hogy eljött hozzám. – Majd megfordult: – Előkészítették Lady Avery szobáit? A legjobb lakosztályt kapja, közvetlenül az enyém mellett.

Lady Isabella Wentworth felállt, és bókolva üdvözölte Liviát.

– Kísérjem Lady Averyt a lakosztályába?

– Nem, én is önökkel tartok – vágta rá a királyné gondolkodás nélkül. Elfogta a köhögés, és amikor levegőhöz jutott, így szólt: – Önök maradjanak itt. – Majd az udvari protokollal mit sem törődve kézen fogta Liviát, és Lady Wentworth nyomában kisiettek a fogadóteremből, át a királyné belső termein és a hálótermén az udvarhölgyek szobáihoz. A folyosóról nyíló ajtók közül az egyikre már felfestették az Avery család címerét. Livia sötét pillái elrejtették a szeme diadalmas csillogását, de nem szólalt meg, csak megvárta, hogy az inas odaszaladjon, és kitárja az ajtót. Lady Wentworth hátrahúzódott, hogy a királyné és Livia beléphessen a szobába.

Livia szalonjában barátságos tűz lobogott a kandallóban, előtte drága szőnyeg, amelyen két selyemmel kárpitozott szék állt. Az ablak mellett volt egy pompás mahagóniasztal hat székkel, hogy együtt vacsorázhasson a barátaival, miközben elgyönyörködnek a palota belső kertjének és a mögötte elterülő vadaspark füves lankáinak látványában. A falakat arcképek díszítették, meg egy faliszőnyeg, amelyen a vadászok épp leterítettek egy fehér szarvasbikát. A falikarokban és az asztalra helyezett sokágú gyertyatartóban hófehér viaszgyertyák égtek. Livia átvágott a helyiségen, és kinézett az ablakon. Eljátszott a gondolattal, hogy milyen is lehet a folyó túlsó partja, tőle keletre: elképzelte a szegényes raktárépületet, a szennyes vízen ringó teherhajókat és a kis házat, amelyben boldogan otthagyta a fiát, és így semmi sem akadályozhatta meg abban, hogy ilyen magasra emelkedjen. Örült, hogy nem látja a déli partnak azt a szakaszát, a folyó nagy ívű kanyarulata után – túl messze volt –, túl a London Bridge-en, túl a Toweren, távol a királyi paloták gazdagságától és eleganciájától, távol az ő új életétől.

– Megfelel? – tudakolta szerényen a királyné.

Livia felé fordult.

– Nagyon is megfelel – válaszolta. – Számomra tökéletes.

London, Reekie-rakpart, 1685 tavasza

Livia látóhatárán túl, három és fél mérfölddel lejjebb a folyó déli partszakaszán Ned megállt egy másodpercre, hogy szemügyre vegye a Temzét, a rakpart mellett sebesen áramló vizet, a dagálytól felduzzadt hullámokon lebegő, rakomány nélküli hajókat.

Látta, hogy a távolban, a szemközti parton épp meghosszabbítják a partfalat, és a kavicsos, iszapos partszegélyt hatalmas gerendákkal és kövekkel határolják le. A parti sávon így felszáradt a víz, elfonnyadtak a zöld gyomok, és a vízimadarak is odébbálltak. A kőtörmelékkel feltöltött területen új házak, utcák, nyomornegyedek, viskók épültek. A város a folyó torkolata felé terjeszkedett, újabb és újabb rakodópartokat hoztak létre az egyre több hajó számára, mintha a kereskedelem egyfajta új uralkodó lenne, aki önző változásokat vár el Angliától.

Közvetlenül Ned mögött ott állt Rowan a férfiszolgák szokásos öltözékében: cipő és gyapjúharisnya a lábán, gyapjú térdnadrág, vászoning, gyapjúzeke, felette egy meleg utazóköpönyeg. Az álöltözetet egy sapka egészítette ki, amellyel a lány eltakarta rövidre nyírt, sötét haját. Neddel végigmentek a raktár és a szomszédos épület közti sikátoron, míg el nem értek a munkanap végén lelakatolt, bereteszelt, nagy kocsibejáróig, amelybe lámpással megvilágított ajtót vágtak. A belső udvarról kiszűrődő zajokból ítélve valaki épp bevitte a lovakat éjszakára az istállóba: víz zubogott egy vödörbe, és becsapódott az istállóajtó. A férfi megfogta a kis ajtóra erősített vasgyűrűt, de Rowan látta, hogy tétovázik.

– Alig tudom rávenni magam. Huszonöt éve nem láttam a húgomat. Nem hittem, hogy valaha is visszatérek.

Ned elfordította a gyűrűt, kinyitotta az ajtót, és belépett. A takaros udvar jómódról árulkodott, a magaságyásba ültetett gyógynövények körül tisztára volt seperve a talaj. Az istállóajtó felett négy nagycsontú ló bólogató fejét látták, a kocsiszínben két szekér állt. A raktárépületbe vezető kétszárnyú ajtót biztonságosan bezárták, a konyha ajtajának a felső táblája azonban nyitva volt. A szakácsnő az új öntöttvas tűzhely fölé hajolt éppen, de amikor meghallotta, hogy kinyílik a lámpásos ajtó, megfordult, a kezét a kötényébe törölte, és kinézett a bereteszelt alsó ajtófél felett.

– Rakományt hoztak?

– Nem – felelte Ned. – Mrs. Reekie-hez jöttem.

– Ha gyógynövényt venne, én is kiszolgálhatom.

– A bátyja vagyok, és most érkeztem Új-Angliából. A nevem Ned Ferryman.

– Ó, hogy a mindenható… – kiáltott fel a nő, aztán a szájára tapasztotta a kezét, nehogy valami cifrább szaladjon ki rajta. – Ó, szent egek! Nahát! Isten hozta, uram! Jöjjön! Jöjjön csak be! A bejárathoz kellett volna mennie, nem az udvaron át, mintha valami fuvaros lenne! Jöjjön csak, én pedig szólok a családnak, hogy megérkezett.

A nő lendületesen kitárta az ajtó alsó felét, odakurjantott a szolgálónak, hogy vigye be a csomagjaikat, aztán kiszaladt az előtérbe, onnan pedig a fogadószobába, amelynek ablaka a rakodópartra és a folyóra nézett.

– Sose találják ki, ki van az udvaron! – rikkantotta a szobában üldögélő középkorú pár felé fordulva: – Sose találják ki!

A nő felállt.

– Persze hogy nem találjuk ki – mosolygott rá elnézően a szakácsnőre. – Mondd csak, Tabs, ki állított be ilyen későn?

– Hát a bácsikája, Ned! – kiáltotta diadalmasan a szakácsnő. – Ki hitte volna? Ned bácsikája jött meg Amerikából! Itt van teljes életnagyságban a szolgalegényével!

Alys utat tört magának a szakácsnő mellett, fürgén elindult a konyha felé, és megtorpant, amikor megpillantotta az erős, ősz férfit, aki épp letette a padlóra a tarisznyáját, mögötte pedig a legcsinosabb fiút, akit életében látott, egy sötét hajú, sötét szemű fiatalembert, aki oly könnyedén mozgott, akár egy szarvas.

– Ned bácsikám? – suttogta Alys habozva. – Tabs szerint Ned bácsikám jött meg… – Aztán amikor a férfi rámosolygott, már teljes bizonyossággal jelentette ki: – Tényleg te vagy az!

Alys mögött feltűnt a férje, Shore kapitány, akinek alakja betöltötte az ajtó keretét.

– Ned Ferryman? – tudakolta.

Alys Ned karjába vetette magát, erősen ölelte, a hátát paskolta, aztán hátrahajolt, hogy felnézhessen a férfi megviselt, barázdált arcába.

– Ned bácsikám, az isten áldjon meg, már azt hittük, sosem látunk viszont!

– Tudom. Magam sem hittem, hogy visszatérek. Most mégis itt vagyok!

– Hála istennek, hogy biztonságban hazatértél oly sok utazás után!

– Ámen, ámen. – Ned körülnézett. – A húgom, Alinor, jól van?

– Igen… Épp tegnap este emlegetett téged. Azt tudtad, hogy új király ül a trónon? Múlt héten volt a koronázás, amikor felkenték. Jakab király. Ez azt jelenti, hogy szabad hazajönnöd, és biztonságban vagy? Hogy elfelejtik a vádakat?

– Nem az összeset – felelte higgadtan a férfi.

– Csak nem azért tértél haza, hogy újra lázadj a király ellen? A protestáns herceg pártját fogod? – kérdezte nyugtalanul a nő, és összevont szemöldökkel, fürkészően meredt a nagybátyjára.

– Csitt! – szólt közbe Shore kapitány. – Jöjjön be a fogadószobába, uram! Ezek szerint maga a házasság útján szerzett nagybátyám, én pedig az unokaöccse lennék, Abel Shore.

– Gratulálok, és örülök, hogy végre megismerkedtünk! – mondta Ned. – Annak idején őzbőröket küldtem a hitvesi ágyukra.

– Minden éjjel azokkal takarózom – bólogatott a kapitány. – Ennél melegebb takaróm még sosem volt. Ránk is fért az idei télen. Hálásak vagyunk érte. És ő kicsoda?

– A szolgám. A szolgalegényem, Rowan.

– Hát, jöjjenek be mind a ketten! – biztatta őket Shore kapitány. – Vacsoráztak már?

– Jut mindenkinek – nyugtatta meg a nagybátyját Alys. – A cselédlány majd elfut a pékhez, és vesz egy csirkés lepényt. De bácsikám, most azonnal fel kell kísérjelek anyához. Tudod, épp tegnap este emlegetett. Veled álmodott, sötét vizű tengeren hajóztál.

– Hát bizony, tűnődtem is azon, hogy tudja-e már, miféle mély vizeken járok – bólintott a férfi. – Azért jobb lenne, ha felmennél, hogy felkészítsd a váratlan hírre.

– Idelent megvárunk – mondta Shore kapitány, és a konyha felé terelgette Rowant. – Menj csak, fiam, melegedj át a konyhában. Ned bátyám, csak szólnia kell, és ha Mrs. Reekie azt szeretné, vele vacsorázhat a szobájában. Néha lejön, hogy velünk egyen, máskor meg nem. Ahogy csak kívánja, mindig azt teszi, amit szeretne.

Ned elindult felfelé a falépcsőn az unokahúga mögött. Az emeleten jobbra az első ajtó a húga szobájába vezetett, balra Alys és a férje hálószobája volt, meg egy kisebb vendégszoba. A cselédek szállásához keskeny lépcsőn lehetett feljutni a tetőtérbe.

Alys bekopogott, és amikor belépett, félig nyitva hagyta maga mögött az ajtót. Ned így hallhatta a hangját:

– Anya… Anya, légy erős. Van egy hírem…

Majd megszólalt a húga is:

– Leolvastam az arcodról, hogy jó hír lesz.

Ned képtelen volt türtőztetni magát, és belökte az ajtót.

– Én vagyok az, Alinor! Hazajöttem!

Alinor arca kipirult az örömtől, felállt a pamlagról, és a bátyja felé nyújtotta a kezét:

– Ó, Ned! Hát végre hazajöttél! – A következő másodpercben a férfi már a karjába is kapta.

Valamivel később, a vacsora előtti sürgés-forgást, az étkezést, a tósztokat és a legújabb hírek elmesélését követően Ned felment Alinorhoz, hogy jó éjszakát kívánjon.

– Nem merlek sokáig zavarni – mondta, miközben leült a pamlag végében. – Alys nagyon csúnyán nézett rám. Elfáradtál?

A nő a mellére fektette a kezét. Látszott, hogy kapkodva vesz levegőt.

– Túl boldog vagyok ahhoz, hogy fáradtnak érezzem magam. Mindig úgy gondoltam, hogy viszontlátjuk még egymást ebben az életben, Ned. De arról nem is álmodtam, hogy úgy térsz haza, mint egy vízből váratlanul kiemelkedő sellő.

– Nem hittem volna, hogy egyszer még újra a családommal ülhetek egy asztalnál. Régóta magányos vagyok.

– De Rowan társaságot jelent számodra?

– Csak az utazás idejére. Sosem tartanék szolgát, húgom. Ismered az érzéseimet. Kifizettem az átkelése költségét, de Rowan szabad ember.

Alinor a bátyjára sandított.

– A berkenyefáról kapta a nevét? Mintha nem lenne sem fiú, sem lány, hanem egy erdei növény?

Ned bűntudatosan elmosolyodott.

– Te persze azonnal átláttál rajta. Igen, valóban lány. A nagyanyja kedves volt hozzám, amikor Új-Angliába költöztem. A törzsük neve pokanoket, ami azt jelenti: „a Hajnalföld népe”. Nem, már nem – javította ki magát. – Így nevezték magukat, de meghaltak a háborúban, és most tilos kimondani a nevüket.

– Tehát az egyik háborúból elmenekültél, hogy egy másikban harcolj? – kérdezett rá az asszony.

Ned a csukott ajtó felé pillantott, mintha még a húga házában is tartana attól, hogy kihallgatják. – Igen, jött egy üzenet – felelte kurtán. – A régi bajtársaim szerint az új király pápista és a franciák kéme. Úgy hírlik, a nép ezt nem fogja eltűrni, újra felkel ellene, és Monmouth hercegét lordprotektorrá emeli. Mint egy új Cromwellt. Így hát azonnal útnak indultam. Mint valami vén csataló, amikor meghallja a trombiták hangját! Hogy lássam, amint ismét megtörténik… a nép felszabadul. Újra.

Alinor bólintott.

– Igaz – mondta. – Shore kapitány nem fecseg, és eléggé távol vagyunk a Szent Jakab-palotától, de még a kereskedők kávéházaiban is azt beszélik, hogy az új király pápista módra, idegen nyelven imádkozik, a misén térdepel a külföldi hitvesével együtt, és az udvar a franciák zsebében van. Nem akad az udvaroncok között egyetlen tisztességes személy sem. Az ifjú Monmouth állítólag a Németalföldön van, és flottát gyűjt. Az a hír járja, hogy a herceg eljön, hogy megmentsen minket és az anglikán egyházat. Az ország ismét két részre szakad, és royalisták állnak majd szemben a „kerekfejűekkel”.

– Háború lesz? Egy újabb polgárháború?

– De nem neked – erősködött Alinor. – Nem neked, hiszen te inkább elhagytad Angliát, te nem akartál egy király alattvalója lenni. Eleget tettél már, bátyám. Ha muszáj, szemléld távolról az eseményeket. De ne kockáztass egy újabb vereséget! Nem viselnéd el a bánatot.

A férfi halvány mosolya elárulta, hogy nem bánt meg semmit.

– Nem – ingatta a fejét Ned. – Világéletemben úgy gondoltam, hogy Isten férfit és nőt teremtett, nem pedig királyokat és szolgákat. Büszkén szolgáltam Cromwell alatt, hogy felszabadíthassuk Angliát. Örültem, hogy kivívtuk a szabadságunkat. Sajnáltam, hogy ismét elvesztettük. De ismét büszkén harcolnék Angliáért.

– Nem tehetjük – jelentette ki a nő. – A családunk nem teheti. Évekbe telt, mire felépítettük a vállalkozásunkat, a raktárat, és most már saját hajónk is van… Shore kapitány hajója. Megvettük a szomszédos rakodópartot, és Sarah Velencéből szép árut küld. Johnnie írnok a Kelet-indiai Társaságnál, Rob pedig orvos… A Cityben tette ki a tábláját… A mi Robunk! Igazi doktor! Nem dobhatjuk el mindezt a király fattyáért! Nem tehetjük, Ned. Ezt nem kérheted tőlünk… a gyerekektől… amikor olyan szépen boldogulnak. De Shore kapitánytól és Alystól sem, hiszen végre megállapodtak.

– Nem, nem – sietett megnyugtatni Ned, és megfogta a húga kezét. – Egyikőtöktől sem kérem. Egyedül megyek Monmouthhoz, kötelékek és család nélküli férfiként. Ez az én harcom, nem gyerekeidé. Ha Monmouth hercege a szolgálatába fogad, akkor egyszerűen csak Ned Ferryman leszek, aki Új-Angliából jött, hogy a honfitársai segítségére legyen… és semmi sem köti majd hozzám a Reekie-rakodópartot.

– Nyúlszívűnek tartasz – suttogta bűntudatosan a húga.

Ned megrázta a fejét.

– Nem akarom, hogy újra elveszítsd az otthonodat. Bőven elég, hogy egyszer megtörtént.

– Nem otthon – felelte halkan Alinor, és a rév mellett álló kis házra gondolt a Dagályföldén. – De tisztes megélhetést biztosít.

– Hát persze – biccentett Ned. – És talán olyan szerencsésen alakul a sorsom, hogy végül házat vehetek neked Foulmire-ban, aztán ott éljük le hátralévő napjainkat… Nézzük az apályt és a dagályt a kikötőben, nem parancsol nekünk semmiféle lord, nem parancsol Angliának semmiféle király… Új hajnal hasad.

London, Szent Jakab-palota, 1685 tavasza

Az újonnan megkoronázott királyné beteg volt: belesápadt a mellkasába és a hátába nyilalló fájdalomba, és az ágyára halmozott báránybőr takarók alatt is fázott. Nem akadt orvos, aki ki tudta volna kúrálni a köhögését, amely bizonyos évszakokban gyötörte. A szívtelen udvaroncok szerint a betegség öröklődött a családjában, és azt beszélték, hogy nem fogja megérni a harmincadik évét. Nem volt hajlandó senkivel találkozni, csak Liviát tűrte meg maga mellett, aki odafeküdt mellé az ágyba, szeretőként simult hozzá, és a testével melengette.

Mária Beatrix nem lelt nyugalomra. Lázas hévvel beszélt arról, hogy megtéríti Angliát, minden lelket megnyer az igaz hitnek, tűzzel-vassal, ha kell. Köhögött, és kijelentette, hogy fiút kell szülnie, egy fiút, akit római katolikusnak keresztelnek meg, hogy ezzel is megerősítsék a megtérést, és hogy hiába élt, ha belehal ebbe a köhögésbe, ebbe a gyengeségbe, mielőtt egy pápista walesi herceggel, Anglia igaz hitű trónörökösével ajándékozná meg a szentatyát.

Livia volt annyira udvaronc, hogy ne szálljon vitába vele, pedig úgy gondolta, hogy az ország már túl régóta protestáns ahhoz, hogy visszatérjen a katolicizmushoz, az egyházi birtokok beolvadtak a magánkézben lévő földekbe, az apátságokat magánházként építették újjá, az apácákat férjhez adták, a papoknak nyomuk veszett. Már kövek sem álltak ott, ahol a szerzetesek felépítették a falaikat, a szentek ereklyéi eltűntek a nagy becsben tartott sírokból, a zarándokutakat benőtte a fű. A szent élet célját szolgáló földeken búzát termesztettek, hogy haszonnal eladják. Az angol lordok óriási vagyonra cserélték el Istent, és nehéz lett volna visszaállítani a régi rendet.

– A fiamat a pápa koronázza majd meg – jövendölte a királyné. – Nem titokban, ahogy minket.

– Önöket Canterbury érseke koronázta meg mindenki szeme láttára a Westminster-apátságban, ugyebár – javította ki tapintatosan Livia, akiben felmerült, hogy a királyné talán magánkívül van.

– Persze el kellett mennünk a Westminster-apátságba, ahogy a protestánsok elvárták, de az csak üres színjáték volt. A király gyóntatója előtte már titokban megkoronázott és felkent bennünket a Whitehall római katolikus kápolnájában.

Livia elszörnyedt. – Kedvesem, ezt soha többet ki ne mondja! Ha kiderülne, az emberek tombolnának. Lerombolnák a palotát.

– Ez természetesen titok – felelte kissé higgadtabban a királyné. – De gondoljon csak bele, hogy micsoda dicsőség! Amióta Anglia eretnekké vált, én vagyok az első királyné, akit az igaz hit szertartása szerint koronáztak meg. Gondoljon csak erre! Én vagyok az első királyné a szent életű Aragóniai Katalin és Mária királynő óta, akinek pap tette a fejére a koronát!

– Mert az egyház változáson ment át! Anglia megváltozott.

– Hát én majd visszaváltoztatom… – A királynét kezdte elnyomni az álom, és a hangja elhalkult, Livia azonban nem hunyta le a szemét. A fényűző baldachint bámulva a tekintete hol álmodozóvá, hol számítóvá vált, mintha bizony a jövőt pillantotta volna meg az arannyal hímzett nap és az ezüstszállal kivarrt csillagok képében. Megpróbálta elképzelni, hogy ez a királyné és ez a király képes-e uralkodni az ország felett, hogy át tudják-e formálni Angliát. Mária Beatrix álmában megmoccant, mire Livia felé fordult, és akár egy szerelmes, csókokat hintett a nyakára a fülétől a kulcscsontjáig, gyengéden hozzásimult, és még erősebben magához szorította.