A szereplőkre, akik korábban felbukkantak.
A történetekre, amelyek ide vezettek bennünket.
A kockázatra, amit vállalunk. Az álmokra, amiket kergetünk.

Bízz a szárnyaidban!

A Pacsirták oltalma egy szívbe markoló romantikus regény, amely halálos szörnyek és még halálosabb rejtélyek világában játszódik. Ennek megfelelően a történet olyan elemeket tartalmaz, amelyek nem biztos, hogy minden olvasó számára komfortosak, beleértve a harcot, az erőszakot, a vért, a mészárlást, az emberek és állatok halálát, a sérüléseket, a csonkítást, a betegséget, a lábadozást, a gyújtogatást, az alkoholfogyasztást, a szexuális tevékenységet és a durva nyelvezetet, a háttértörténetben pedig mérgezés és emberkereskedelem is említésre kerül. Azok az olvasók, akik érzékenyek lehetnek az említettekre, kérjük, vegyék figyelembe ezek előfordulását. Ragadjatok hát fegyvert, és készüljetek fel egy új világra…

Egy

Mi lenne, ha leugranék?

Egy meredek sziklaszirt szélén álltam, az elemeknek kiszolgáltatva. Megmozgattam meztelen lábujjaimat a talaj porában. Elég lett volna egy erős széllökés, hogy előre- vagy hátrabillentsen. A föld legkisebb rezdülése, és vagy lezuhanok…

Vagy szárnyalok.

És ha ugranék? Érdekelne ez bárkit is?

Nem. Én nem vagyok lényeges. Quentis másodrangú hercegnőjéért senki sem bánkódna.

Több mint tizenkét méter mélyen a hullámok a szikláknak csapódtak, a vízpermet fehéren tajtékzott a szürke köveken. Ugrani akartam. Bele akartam merülni az óceán kékjébe. Csak egy istenverte pillanatra meg akartam szabadulni minden elvárástól.

Csakhogy ha ugrok, elkések. És ha elkések, nagy pácba kerülhetek.

Margot szétrúgná a hátsómat, ha lekésem ezt a találkozót a turahi harcosokkal, akiket apa hívott meg Quentisbe, úgyhogy nem ugorhattam. Ma különösen nem.

Eltávolodtam a peremtől. A kísértéstől.

Nem mintha szükségük lett volna rám ehhez a fiaskóhoz. Tudtam, hogy Mae úgyis elbűvöli a vendégeinket. Ő volt a megfelelő hercegnő Quentis számára.

A féltestvérem egész életében erre az alkalomra készült. Erre a szerepre. Előbb vagy utóbb ő lesz a turahi királynő, és a mai nap volt az esélye, hogy megismerkedjen néhány leendő alattvalójával, mielőtt még az év folyamán összeházasodik a trónörökösükkel.

Az én részvételem? Teljesen szükségtelen volt.

De keményen dolgoztam, hogy ne bosszantsam fel a mostohaanyámat, Margot-t. És az apámat. Lehet, hogy nem én voltam a kedvenc lánya, vagy a dédelgetett hercegnő, de az én hálószobámban is volt egy korona. És a mai nap arról szólt, hogy megmutassuk a turahiaknak, milyen szépen is csillog a koronánk.

Lehorgasztottam a fejemet, és újabb lépést hátráltam a sziklától, majd még egyet; a talpam belesüllyedt a fűbe, miközben a korábban lerúgott, sötétszürke mokaszinomhoz sétáltam. De mielőtt beleléptem volna a cipőbe, paták dübörgése vonta a figyelmemet az út irányába.

A dobogás egyre hangosabb lett – a lovas kétségtelenül erre tartott, valószínűleg értem jött.

– A fenébe.

Máris késésben volnék?

Margot ma a reggelinél csak fecsegett és fecsegett, és én csak fél füllel figyeltem rá, amikor a mai nap eseményeit sorolta a turahiak bemutatása előtt.

A rohamcsapat előző nap későn, sötétedés után érkezett meg. A harcosok elit csapata kihagyta a vacsorára vagy a megbeszélésekre alkalmas időablakot. Szándékosan? Valószínűleg igen.

Nem hibáztattam őket. És el sem ítéltem őket amiatt, hogy azóta sem mozdultak ki a kastély nekik rendelt szárnyából, ahol vagy kipihenték a Krisenthen át megtett útjukat, vagy csak kerülték a királyi udvar ceremóniáinak pompáját. De akár tetszett, akár nem, sor kellett hogy kerüljön a nagy előadásra. Az alkalomra, ahol Mae tündökölhetett.

Amíg a turahiak azt csinálták, amit a turahi harcosok szoktak, amikor idegen királyságokba látogatnak, addig a húgomat kicsinosították.

Mae-t megfürdették és kényeztették. Illatos olajokkal masszírozták át, és a kontinens legkiválóbb bőrápoló tonikjával kezelték. Végül Mae-t olyan ruhába öltöztették, amit a varrónője egy teljes hónapig készített a ma esti lakomára.

Mae. Ez az egész Mae-ről szólt.

Kételkedtem benne, hogy az ide látogató férfiakat érdekelnék a hímzések vagy a csipkék, de mégis mit tudtam én? Mae a jövendőbeli királynőjük, nem én. Az egyetlen kötelességem az volt, hogy megjelenjek.

Időben.

Margot reggeli közben megejtett litániája során ez volt az egyetlen téma, amivel kapcsolatban megemlítette a nevemet.

Ne késs el, Odessa!

Nem mindig késtem. Általában igen, de nem mindig. Az esetek felében senki észre sem vette.

Belebújtam egyik cipőmbe, félretoltam a színben hozzáillő ruhám szoknyarészét, és fél lábra álltam, hogy felhúzzam a másik cipőt is. Mindkét lábamon fedettek voltak már a lábujjaim, mire az ismerős lovas felért a sziklához vezető domboldalon.

Banner büszkén ült a nyeregben, rövid, világosbarna haja megfésülve, egy szál sem állt rossz irányba. Arckifejezése közönyös volt.

Vajon ez jófajta közöny volt? Vagy azt jelentette, hogy bajban vagyok, hiszen a vőlegényemnek ott kellett hagynia tábornoki kötelességeit, hogy értem jöjjön?

Banner megrántotta a szárat, és megállította mézsárga ménjét. Lendületes, könnyed mozdulattal szállt le a nyeregből, és céltudatos, határozott léptekkel vezette felém lovát.

– Hercegnő. – A hangja komoly volt, barna szemét le sem vette rólam, de a szája sarkában mosoly bujkált.

– Épp indulni készültem – szabadkoztam feltartott kézzel. – Esküszöm!

– Mielőtt vagy miután meghallottad, hogy feléd lovagolok? – kérdezte felvont szemöldökkel. – El fogsz késni.

El fogok késni. Vagyis még nem késtem el. Még nem. Hála az égnek!

– Ígérem, időben ott leszek – mondtam. – Nem kellett volna értem jönnöd.

– Valójában csak lovagolni jöttem ki.

– Ah. – Talán ez azt is jelentette, hogy senki sem tudta, hogy a kastély falain kívül jártam. Észrevétlenül visszasurranhatok a várba, és sietősen még átöltözhetek.

Banner már a találkozóra öltözött, hivatalos egyenruhája volt rajta. Türkizkék zubbonyán az aranygombok olyan fényesen csillogtak, mint a kastély tornyai a távolban. Kedvenc dobókéseit a bőrövére erősítve viselte. Apám nagyjából ugyanilyen egyenruhát visel majd, bár ő jobb szerette a kardokat. Mae ma esti ruháját akvamarin és halvány égkék színű anyagokból szabták. Margot valószínűleg a megszokott kék árnyalatban lesz.

Az én ruhám pedig, mint az összes másik, szürke lesz.

Egyszer, amikor már nem Margot uralkodik a ruhatáram fölött, és apám szúrós tekintete sem vizslat minden étkezésnél, vöröset akarok viselni. Vagy zöldet. Vagy feketét. Vagy sárgát. Igazából bármilyen színt, kivéve szürkét.

– Tudod, a saját ablakodból is csodálhatnád a várost ahelyett, hogy egészen idáig elgyalogolsz – jegyezte meg.

– De innen jobb a kilátás.

A napfény felragyogtatta Banner szemének borostyánszínű sugarait, az élénk szín vidáman csillogott az írisze barnaságában. Ez a szín jellemezte mindazok szemsugarát, akik Quentis földjén születtek.

A tekintete a háta mögé, a kastélyra villant, majd a városra terelődött, amely e szikla mellett húzódott a part mentén.

Roslo fehér épületei gyakorlatilag ragyogtak a délutáni fényben. A főváros utcáin nyüzsögtek az emberek és a szekerek. A kikötő dokkjain hajók zsúfolódtak össze, és a Roslói-öböl nyugodt vize ragyogó azúrkék színben pompázott a napsütésben. Ugyanilyen azúrkék quentisi zászlók lobogtak a szélben a vár tornyain, a legnagyobbakon pedig királyi címer díszelgett – egy levelekkel és búzakalásszal díszített számszeríj.

Apám a trónterem erkélyéről nyíló kilátást páratlannak tartotta, de én sokkal jobban szerettem a városomat erről a helyről.

Az a vár volt az otthonom, ez a sziklafal azonban a szentélyem. Ez volt az egyetlen hely, ahol a levegőt nem éreztem fojtogatónak az ítélkezéstől, és nem álltak őrök minden sarkon, készen arra, hogy jelentsenek a hibáimról Margot-nak.

Éreztem innen a vízből felszálló só illatát. Az ételek és fűszerek illatát a téren lévő piacról, ahogy felém hozta a szél. Az olyan nyugodt napokon, mint a mai, hallottam a kikötő zaját és az utcák lármáját. És amikor volt időm, magammal hoztam egy füzetet, hogy lerajzoljam a látvány különböző részleteit.

Banner tekintete megállapodott az öbölben horgonyzó három, fából ácsolt hajón, amelyek erdőzöld vitorlái enyhe kontrasztot alkottak a quentisi hajók türkizkék vásznaival.

– Láttad már őket? – érdeklődtem. – A turahiakat.

– Még nem. De az imént találkoztam az apáddal. – Megfeszült az állkapcsa. – Ő tájékoztatott, hogy nemcsak a turahi harcosok, hanem az Oltalmazó is megérkezett.

– Az Oltalmazó. – Tátva maradt a szám, a gyomrom összeszorult. – Az Oltalmazó. Ő itt van? Roslóban?

– Úgy tűnik – vakkantotta Banner.

Ó, a pokolba! Ez nem ígérkezett túl jónak. Ez volt hát az oka, hogy a vőlegényem kijött egy körre.

Lehet, hogy nem voltunk szerelmesek, és lehet, hogy még csak nem is tekinthettük egymást barátoknak, de volt néhány dolog, amit az eljegyzésünk alatt megtanultam Bannerről. Apámhoz rendíthetetlenül hűséges volt. Szerette a rangjával és a hercegnővel való eljegyzésével járó hatalmat. És gyűlölte az Oltalmazót.

– Sajnálom. – Felé nyújtottam a kezemet, de ő türelmetlenül legyintett, és a hajába túrt. – Eljössz a találkozóra?

– Apád hadseregének a tábornoka vagyok. Mit gondolsz?

Tényleg olyan nehéz lett volna csak úgy egyszerűen igent mondani?

Talán miután összeházasodtunk, nem fog többé úgy bánni velem, mint egy gyerekkel. Bár a tizenöt év korkülönbséget figyelembe véve ez nem tűnt túl valószínűnek.

Banner végigsimított az állkapcsán, amely sima volt, és dühösen megfeszült.

– Imádkozz Carine-hoz, hogy képes legyek megőrizni a nyugalmamat!

Legszívesebben azért imádkoztam volna a béke istennőjéhez, hogy ezen a jeles napon mindannyian képesek legyünk megőrizni a hidegvérünket.

– Bosszút állok rajta, ha addig élek is! – mondta, inkább magának, mint nekem, és eltűnt a hűvös, higgadt férfi, akihez férjhez készültem menni. A teste szinte remegett a dühtől. A keze megfeszült az oldalán, mintha alig várta volna, hogy kést ránthasson. – Erre megesküszöm!

– Banner – próbáltam csitítani. – Ha az Oltalmazó a turahi csapattal hajózott be, akkor apám meghívására van itt. Ennek nem most van itt az ideje. Nem kaphatod el, amíg…

– Azt hiszed, én ezzel nem vagyok tisztában?

Összerezzentem, amiért az arcomba ordított. Nem ez volt az első alkalom, hogy egy férfi rajtam töltötte ki a haragját. És bizonyára nem is ez lesz az utolsó. De megtanultam, hogy könnyebb meghátrálni, mint harcolni.

– Sajnálom.

– Tisztában vagyok vele, hogy nincs más választásom, mint félreállni és üdvözölni ezeket a vendégeket a királyságunkban. Hogy ott kell lennem az apád tróntermében, és találkoznom kell azzal a mocsokkal, aki tönkretette a családomat. Járna nekem, hogy tálcán kínálják fel előttem annak a szemétládának a fejét, mégsem tehetek semmit. Semmit. Pontosan tudom, hogy mi a helyzet, Odessa.

Csendben maradtam, akármilyen megvetően is vakkantotta a nevemet.

– El fogsz késni! – tette még hozzá.

– Igaz. – Bólintottam, miközben tekintetem kifényesített csizmájára szegeződött.

Banner hosszan felsóhajtott, összeszedte magát. Aztán az állam alá akasztotta egyik ujját, és felfelé billentette fejemet, amíg a tekintetünk össze nem találkozott. A harag az íriszében lassan elhalványult.

– Bocsánat. Frusztrált vagyok.

– Ez érthető.

– Szeretnéd, hogy visszavigyelek? Kihagyhatom az út hátralévő részét.

– Nem kell. – Lágy mosolyt villantottam felé. – Menj csak. Én majd sétálok.

Ha Banner helyében lennék, valószínűleg nekem is ki kellene szellőztetnem a fejemet.

Miért kényszerítette őt apám arra, hogy ma részt vegyen ezen a találkozón? Apám tudta, hogy az Oltalmazó megölte Banner testvérét. Hogy egy nő miatt vívtak egymással Turahban, és az a párbaj halállal végződött. Amikor a bátyja meggyilkolásának híre eljutott Quentisbe, Banner anyja helyrehozhatatlanul megtört, olyannyira, hogy az asszony tavaly öngyilkos lett.

Úgy látszik, apám éppoly érzéketlen tudott lenni szeretett tábornokával szemben, mint idősebb lányával.

– Később találkozunk – mondta. – Ne késs el, hercegnő!

Banner egyik ujjával végigsimított az arcomon, aztán a lovához vonult, felpattant a nyeregbe, és eltűnt a Roslót körülvevő lankás dombok és mezők irányában anélkül, hogy akár csak egyszer is visszapillantott volna rám.

Megvártam, amíg eltűnt a szemem elől, aztán sóhajtva elindultam a kitaposott ösvényen, amely a kastély hátsó bejáratához vezetett. Onnan egy oldalsó bejáraton át besurrantam, és felmásztam a lépcsőn negyedik emeleti lakosztályomba.

Az én szürke lakosztályomba.

Mae lakosztálya halványkék volt, lévén szűzies menyasszony ő, aki hamarosan egy herceghez megy férjhez, betöltve szerepét, melyet az öt királyságot békében tartó calandrai kereskedelmi szerződés szabott ki rá.

Ő volt a Pacsirta.

Mae azonban valójában messze nem volt édes, finom kismadár. Ahogy nászéjszakáját is biztos, hogy nem szűzként hálja el. Vicces, hogy az őrök sosem jelentették, merre jár-kel – akkor legalábbis biztosan nem, valahányszor a kapitányukkal hágott.

Átpillantottam a vállam fölött a szikla szélére, és az azon túli, nyílt óceánra.

Mi lehetett ott kint? Mae majd kideríti. Az esküvő után elhajózik Turahba.

– Szerencsés kölyök.

Életemben még egyszer sem voltam féltékeny Mae-re. Ő volt apa kedvenc lánya. Amikor eljött az idő, hogy megnevezze a következő Pacsirtát, nem volt meglepő, hogy Mae-t választotta. És ő volt Margot büszkesége és szeme fénye. Mae-nek volt anyja, míg nekem csak egy szellem jutott osztályrészül. Ennek ellenére soha nem irigyeltem őt, egyszer sem.

Egészen mostanáig.

Ugyanis hamarosan elutazik, és felfedezi a Roslo kapuin és Quentis partjain túli birodalmat.

Tudtam, hogy hiányozni fog a féltestvérem. Attól a naptól kezdve, hogy Margot a karjaimba tette ötéves koromban, Mae az enyém volt. Mindenben harcolt ellenem. Könyörtelenül szívta a véremet. Nem volt kedves vagy hálás. Hatalmas púp volt a hátamon, de ő volt a húgom.

Hiányozni fog.

Ugyanakkor alig vártam, hogy elmenjen.

Talán ha az árnyéka eltűnik, lesz egy kis szabadságom. Talán nem. Talán az egyetlen nyugodt pillanat, amit életem hátralévő részében találok, az ezen a sziklafalon vár rám.

A szellő megemelte rakoncátlan hajamat, és egy tincset a számba tuszkolt. Kiköptem, de csak miután szétszaladt a nyelvemen a kesernyés íz a barna festék miatt, amit Margot minden héten a hajamba fésült. A vad fürtök sosem maradtak a fonatban, akármilyen erősen rángatták és cibálták is őket a komornáim. A hajam csak akkor volt együttműködő, amikor nedves volt.

Az óceán hívogatott. Megálltam és megfordultam.

És ha mégis ugranék? Érdekelne ez bárkit is?

Nem. Ezt a hercegnőt senki sem hiányolná. Az ajkam mosolyra húzódott.

A szikla felé rohantam. Fakó, szürke ruhámat felkapta a szél, ahogy futottam, egyre gyorsabban és gyorsabban, a karom lendült, a lábam taposott. Nem gondolkodtam. Nem tántorodtam el.

Az egyik pillanatban a lábamat még magához láncolta a föld.

A következőben már szárnyaltam.

Kettő

Ázott ruhám szegélyéről csöpögött a víz, kisebb patakot hagytam magam után, ahogy végigsétáltam a kastély keleti szárnyának galériáján. A szívem hevesen vert, a sziklaugrás okozta adrenalin még mindig az ereimben csörgedezett.

Tizenhat éves voltam, amikor először ugrottam. Egy csapat szolgálófiú azon a bizonyos dombon sétált egy perzselő nyári délutánon, és én kíváncsiságból követtem őket. Távolról figyeltem, ahogy egyenként leugrottak a szikla pereméről.

Mire mindannyian kiúsztak a partra és visszatértek a kastélyba, összeszedtem a bátorságomat, hogy megközelítsem a sziklát. Órákba telt, amíg felmértem a szakadékot, mire végül rávettem magam, hogy ugorjak. Amikor a hideg víz alá merültem, és rettegve rúgtam magam a felszín felé, megfogadtam, hogy soha többé nem ugrom. De egy héttel később, miután a fegyvermester jól lehordott az íjászatban tanúsított ügyetlenségem miatt, újra megmásztam azt a domboldalt.

Magaménak vallottam.

Azokban a pillanatokban, amikor bátornak, szabadnak és élettel telinek kellett éreznem magam, az a szikla jelentette számomra a megváltást.

Nem a mai volt az első, és nem is az utolsó alkalom, hogy csuromvizesen osontam be a várba. A cipőm eltűnt, ellopta a tenger, így meztelen talpam csattogott a fehér márványpadlón, ahogy átosontam a kihalt galérián.

Hegyeztem a fülemet a legkisebb neszre is, ahogy óvatosan elhaladtam a kárpitok és festmények mellett. A lopakodás valószínűleg felesleges volt. Senki nem járt ebben a teremben, különösen nem Margot.

Nem szerette az ebben a galériában lévő műalkotásokat. Az ő ízlésének túl borzalmasak voltak.

Minden darab a kruxok múltbeli nemzedékeinek kegyetlenségét ábrázolta. A legnagyobb freskót a legutóbbi Vonulás után készítették, közel harminc évvel ezelőtt, amikor a hatalmas, sasszerű szörnyek átrepültek Calandra felett, és megtizedelték népünket.

A festményen egy vörösesbarna hím krux volt látható, mely hatalmas csőrével kettéhasít egy embert. Nyitott szájából belek lógnak, lába ránehezkedik egy nő összetört testére, karma pedig, amely élesebb minden pengénél, átdöfi annak szívét. A hím vastag, hegyes csőréről vér csöpög.

Margot nem tévedett. Ez a galéria erőszakos volt. És talán, ha egyszer magam is átélnék egy Vonulást, én sem tenném be többé a lábamat ebbe a csarnokba.

Úgy tartják, hogy a régi istenek, Ama és Oda teremtették Calandra állatait, ajándékul az emberek számára. Társként, hogy megosztozzanak velük ezen a világon. Az Anya és az Atya büszkék voltak gyönyörű teremtményeire. Dicsérettel és dicsőséggel árasztották el őket.

De ez a büszkeség feldühítette az istenek gyermekeit, és féltékenységükben az új istenek – a Hatok – saját állatokat teremtettek. Ragadozókat alkottak Calandra állatainak képére, bár az ő változataik sokkal szebbek voltak. Sokkal erősebbek. Sokkal halálosabbak.

Szörnyeket szültek, hogy emlékeztessenek embereket és állatokat egyaránt, milyen törékenyek és jelentéktelenek vagyunk. És nem volt szörny, mit jobban féltek volna, mint a kruxokat.

Amikor először láttam ezt a műalkotást, ezt a kísérteties freskót, belehánytam egy cserepes páfrányba. De már a nyakunkon a következő Vonulás, ezért kényszerítettem magam, hogy újra és újra visszatérjek ebbe a galériába, amíg a jelenetek láttán már nem fordul fel a gyomrom.

Úgy éreztem, hogy majd amikor először látom szállni a kruxokat, felkészült leszek a pusztításra, amivel szembe kell néznie népünknek.

Az istenek valóban felülmúlták önmagukat teremtményeikkel.

Ádázak voltak szörnyeik.

De egyik sem volt fogható a kruxokhoz.

A tudósok jóslatai szerint a következő Vonulás már jövő tavasszal bekövetkezhet, kevesebb mint egy év múlva. És míg én élvezhetem a várfalak védelmének luxusát, sokan mások nem.

Elszakítottam a tekintetemet a falfestménytől, sarkon fordultam, és éppen a lépcsőház felé igyekeztem, amikor is kis híján beleütköztem valakibe. Egy szempillantással azelőtt tértem csak ki, hogy belerohantam volna.

– Sajná… – A bocsánatkérés elakadt a nyelvemen, miközben felbámultam a Voster papra. Visszhangzott a falakról, ahogy levegő után kaptam, miközben eltávolodtam apám nagykövetétől.

Rezzenéstelenül bámult le rám, feje és csontos válla is jóval fölém magasodott. Bordó köntöst viselt, az anyag leomlott sovány testén, a földet söpörte a bokájánál és a lábánál, amely ugyanúgy csupasz volt, mint az enyém. A körmei mind a keze, mind a lába ujjain vastagok és barázdáltak voltak, sötétzöld árnyalatúak. Nem volt haja, sem szemöldöke, és a bőre hűvös, sápadt fehér volt. Karvalyra emlékeztető orra élesen állt ki vékony, vértelen ajkai fölött.

A kedvenc komornám azt mondta, hogy a pap bőrének látványától kirázta a hideg, de nekem a szeme volt az, aminek láttán hideg futkosott a hátamon. Sötét, feneketlen kút volt, pupilla nélkül, ugyanolyan mélyzöld színben, mint a körmei.

Rémálmok születtek azokban a szemekben.

Nem érdekelt, mit mondanak mások a Testvériségről – a Vosterek sokkal szörnyűbbek voltak, mint bármelyik szörnyeteg, amely az öt királyság területén kóborolt.

Erő sugárzott a testéből, megremegett tőle a lábam is. A Voster-mágia úgy pattogott körülöttem, mint megannyi szikra. Szédítő volt. Émelyítő. Olyan volt, mintha leugrottam volna a szikláról, csakhogy a szakadéknak nem volt alja. Vég nélkül kavargott gyomrom, ahogy egyre csak zuhantam és zuhantam a tátongó mélységbe.

Az embereket nem arra teremtették, hogy ilyen közel kerüljenek a mágiához.

Elfojtottam a késztetést, hogy felkiáltsak, amikor az ereje végigsiklott rajtam, és végigkarcolta a csupasz bőrt a karomon.

A Voster oldalra hajtotta a fejét, mint egy madár, ahogy végigmérte nedves ruhámat. Felemelte csontos kezét, és intett egy ujjával, egyetlen csuklómozdulattal kipergetve a vizet a hajamból.

A víz az arcom körül kavargott, a cseppek összeálltak és felemelkedtek, míg végül egy tiszta vízgömb pörgött a fejem fölött. Aztán szélesebbre nyúlt, és egy kötélszerű körré vékonyodott, amelynek közepe üreges volt. Tüskék nyúltak ki a vízből, mintha a boltíves mennyezet felé húzná valami.

Csak pörgött, körbe-körbe, majd a pap a vizet egy koronává formálta, amely a fejem fölé magasodott.

Apám azt mondta, hogy a Voster Testvériség gyakran használta a cseppfolyós mágiát, hogy üzenetet közvetítsen. Hogy manipulálták a levegőt, a vizet és a vért, hogy kinyilatkoztatásokat tegyenek.

Nos, bármit is jelentett ez a vízkorona, nem akartam megkérni a papot, hogy magyarázza el nekem. A lépcső felé rohantam, marokra fogtam csuromvizes szoknyámat, és kettesével vettem a lépcsőfokokat. A lépcsőfordulónál hátrapillantottam.

A pap sötét tekintete még mindig rám szegeződött.

Ismét borzongás futott végig a hátamon, majd megragadtam a korlátot, és kényszerítettem magam, hogy felmásszak. Már a harmadik emeleten jártam, mire a bőrömön mászkáló pókok érzése végre elmúlt.

A ruhám nedves ujját simogattam, mintha el tudnám simítani a bizsergető érzést.

Miért nem tudta a pap a hajam helyett a ruhámat megszárítani? Az hasznos lett volna. Szinte éreztem, ahogy a fürtjeim begöndörödnek.

Ennyit arról, hogy nedvesen fonom majd be.

A Voster egy újabb ok volt, amiért nem akartam elmenni erre a találkozóra a turahiakkal.

A papok ritkán látogattak el a kastélyba, de hat nappal ezelőtt, minden figyelmeztetés nélkül, megérkezett apám nagykövete. Minden vele való találkozáskor hányingerem lett.

Egyáltalán, mit keresett itt? Talán a Testvériség értesült arról, hogy apa felbérelte a turahi harcosokat. Vagy talán az Oltamazó miatt jött.

A Vosterek fellelhetetlenek voltak, és a legtöbbször kerülték az embereket. Legalábbis így gondoltam, tekintve, hogy az egyetlen pap, akit valaha is láttam, az apám nagykövete volt, és a látogatásai alkalmával sosem távolodott el a kastély közeléből.

Még azt sem tudtam biztosan, hogy hány Voster alkotja a Testvériséget. Több százan? Ezren is lehettek? A kastély könyvtárában egyetlen könyv volt csak a Vosterekről, és az is rövid volt. Nagyon, nagyon rövid.

Apám nagykövete fontos politikai eseményekre, jelentős esküvőkre és királyi temetésekre szokott csak ellátogatni. Valószínűleg azért, hogy megbizonyosodjon arról, hogy mindannyian jól viselkedünk, és betartjuk Calandra mágikus szerződéseinek feltételeit.

Egyszer megkérdeztem egy tanítót, hogy mi az, amit a Testvériség valójában csinál azon kívül, hogy cseppfolyós mágiát használnak és vérszerződéseket köttetnek a királyokkal. Hogy a papok emberek voltak-e, akik örökölték a mágiát, vagy valami egészen másféle lények. Azt mondta, hogy ez bonyolult, ami annyit tett, hogy ő maga sem tudta.

Úgy tűnt, apám jóban van a nagykövetével, de semmiképpen sem tűntek közeli barátoknak.

Nos, bármi is volt az oka annak, hogy a pap ma itt volt, én már alig vártam, hogy elmenjen. Ha szerencsénk van, abban a pillanatban eltűnik, amint a turahiak elhagyják Roslót, és visszatér arra a helyre, amit a Vosterek az otthonuknak tekintenek. Ami persze egy újabb rejtély a Testvériséggel kapcsolatban – senki sem tudta, hol élnek pontosan.

Már a gondolatától is rosszul lettem, hogy egy egész városnyi Voster él valahol; utcák és épületek, átitatva a mágiájukkal.

Olyan érzés futott végig a tarkómon, mintha figyelt volna valaki. Megfordultam, azt vártam, hogy ott találom a papot, de egyedül voltam a lépcsőházban.

– És egyértelműen üldözési mániám van – mormoltam, miközben felléptem az utolsó lépcsőfokon, és elindultam a negyedik emelet főfolyosóján.

– Miért vizes a ruhád? – Margot kérdése meglepett, a kezem a mellkasomhoz rebbent. – És mi történt a hajaddal?

Felnyögtem. Ennyit arról, hogy észrevétlenül besurranok. A fenébe!

– Bocsánat, Margot.

Ez a Voster hibája volt – azé a szemétládáé. Normális esetben ellenőriztem volna a folyosót, hogy biztosan üres-e, mielőtt a szobámhoz indulok. Ehelyett túlságosan elvonta a figyelmemet a pap varázslatának bizsergető érintése ahhoz, hogy odafigyeljek a környezetemre.

– Odessa. – Nem volt még egy olyan ember Calandrában, aki annyi elkeseredettséget tudott volna belevinni a nevembe, mint a mostohaanyám.

– Időben készen leszek. Ígérem!

Quentis borostyánsugaraival tarkított óceánkék szeme olyan szúrós pillantással meredt rám, mint két tőr, amikor az ajtómra mutatott.

– Már így is késésben vagy.

– Még nem.

Mostohaanyám orrcimpája erre kitágult, ahogy elsuhantam mellette a szobám felé.

– Rendben. Már majdnem késésben vagyok.

– Igyekezz! – ripakodott rám, és követett a budoáromba.

Miközben a hajamat – a nagyon száraz, nagyon göndör és nagyon nem barna hajamat – hátravetettem a vállam fölött, az ujjai munkához láttak, hogy gyorsan kigombolják rajtam a ruhát.

– Nem kell maradnod – mondtam. – Brielle vagy Jocelyn majd segít nekem.

Olyan erősen rántotta meg az utolsó gombot, hogy elpattant a cérna, és a gomb végiggurult a padlón.

– Látod valahol Brielle-t vagy Jocelynt?

– Ööö, nem. – A lakosztályom üres volt, és a reggel levetett hálóruhám még mindig ott hevert a padlón az öltözőszekrény mellett.

A komornáimat vagy Mae-hez osztották be a mai napra, vagy éppen a turahiakat kémlelték. Én az utóbbira tippeltem.

– A délkeleti szárnyban van dolguk – közölte Margot.

Áh! Nem ott szálltak meg a turahiak?

– Azok a katonák összesározták a folyosókat – tette hozzá.

Összesározták?

– Nem a Krisenthen hajóztak át? Hogyan lettek sárosak?

– Odessa. – Megint ott volt az ingerültség a hangjában.

– Hát persze. Majd később kérdezzek.

– Kérlek. – Margot előrelökdösött, hogy rohanjak a paraván mögé, a ruhám fűzőrészét a mellemhez szorítva.

Addigi viseletem aztán a földön végezte, miközben Margot a paraván szélénél máris dobta felém az új ruhámat.

A tény, hogy sikerült neki a szürkének egy, még az előzőnél is szürkébb árnyalatát találnia, valójában egészen csodálatraméltó képesség volt. Elhúztam a számat, ahogy beleléptem a szoknyarészbe.

– Be kell festeni a hajadat. Megint. És nincs rá időnk! – Ahogy türelmetlenül topogott, olyan érzésem támadt, mintha többször is a kezemre csapott volna. – Úszni, ráadásul teljes viseletben? Miért vagy ilyen? Miért nem lehet normális hobbid, mint az íjászat vagy a lovaglás?

Imádtam rajzolni és festeni, de értékelte Margot a művészi vénámat? Nem igazán.

Ehelyett inkább bosszankodott, ha az ujjaimat foltosra fogta a szén vagy a pasztellkréta.

Azt akarta, hogy olyan legyek, mint Mae. Hogy szeressem a kardforgatást, a vívást. Ezek elfogadható hobbik voltak az ő lánya, az ő hercegnője számára. De a művészetet és az úszást, ezt a két, viszonylag szelíd tevékenységet, zavarónak és idegesítőnek tartotta.

Igen, úsztam. Igen, talán várnom kellett volna holnapig. Azt legalább nem tudta pontosan, hogy miként kerültem a vízbe. Senki sem tudta.

Ha bárki megtudta volna, hogy leugrottam a szikláról, azért pokoli nagy árat kellett volna fizetnem.

– Sietek! – fogadkoztam. – Elvesztettem az időérzékem.

– Kislány, a türelmem határait feszegeted.

– Bocsánat, bocsánat, bocsánat! – Akárhányszor kértem bocsánatot, nem számított, de ez sosem akadályozott meg abban, hogy próbálkozzak vele.

Fortyogott a dühtől, amikor szürke ruhába öltözve előkerültem.

– Fordulj meg! – ripakodott rám, mire én hátat fordítottam neki, hogy be tudja gombolni a ruhámat.

Az anyag a bordáimhoz és a mellemhez simult. A dekoltázs szabadon hagyta a kulcscsontomat és a torkomat, míg a ruhaujjak egészen az ujjbegyeimig értek. A szoknya a csípőm körül gomolygott, suhogott és ringatózott minden mozdulatomra.

Bármilyen más színben ez egy gyönyörű ruha lett volna.

Szürkében gyakorlatilag beleolvadtam a kőpadlóba. Talán pont ez volt a lényeg.

– Haj. – Margot csettintett az ujjaival, és a fésülködőasztalomra mutatott, majd mögém állt, amikor helyet foglaltam a padon.

Haboztam, hogy odaadjam-e neki a fésűt. Olyasfajta fegyver volt ez a kezében, amit gyakran forgatott. Rendszerint órákig sajgott még a fejbőröm azután is, hogy végzett a kínzással.

– Nem kell ezzel fáradoznod. Majd én megoldom. Biztos vagyok benne, hogy Mae-nek nagyobb szüksége van rád.

– Ő most… elfoglalt.

Elfoglalt. Voltaképp tehát éppen az őrség kapitányánál tölthette idejét, némi délutáni hancúrozással.

Miért volt rendben, hogy Mae becsempészhetett egy kis szórakozást a turahiakkal való találkozó előtt, engem viszont megfenyítettek egy ártalmatlan óceáni fürdőzésért is?

A kettős mérce ebben a kastélyban fojtogató volt.

Margot kitépte a fésűt a kezemből, és végighúzta a fürtjeimen. Olyan erősen rángatta a hajamat, hogy meg kellett markolnom a pad oldalát, ha nem akartam a padlóra borulni. Miután a legtöbb gubancon átjutott, feltartotta szabad kezét.

– Púdert! – csettintett parancsolón.

A fésülködőasztalomon álló opálos tégelyért nyúltam, levettem a fedelét, és azonnal fulladozni kezdtem a festék szúrós szagától. A szag néhány percen belül elillant, de egek, az első szippantás szinte marta a torkomat.

Addig rázta-fésülte a port a hajtövembe, amíg a természetes hajszínem el nem tompult. Amíg a narancssárga, vörös, réz- és karamellszínű szálak el nem tűntek. Egyetlen fürt sem maradt ki, és amikor a tükörbe néztem, a hajam a barna ismerős árnyalata volt ismét, úgy bámultam vissza magamra.

Nem bántam a barnát. Nem igazán. Margot azt mondta, illik a bőröm színéhez. Kiemeli az orromon lévő szeplőket és a szememben lévő aranyszínű csíkokat.

Leginkább azonban úgy hittem, a vörös hajszín túlságosan is az anyámra emlékeztette őt.

Túlságosan hasonlítottam anyámra.

– Soha életemben nem találkoztam még olyannal, aki ennyire keresi magának a bajt! – Margot félredobta a fésűt, és fonatba kezdte igazítani a tincseimet. – Akár fel is falhattak volna a cápák.

– Ilyen közel a parthoz nincsenek cápák.

– Tényleg? És gondolom, tengeri kígyószörnyek sincsenek. Elfelejtetted, hogy miért vannak itt a turahiak egyáltalán?

– Nem – motyogtam.

A turahiak azért voltak itt, hogy megöljék a szörnyeket, amelyek az elmúlt évben akkora pusztítást végeztek apám kereskedelmi útvonalain. Ami a szörnyek szórványos támadásaival kezdődött, az egyre fokozódott, és idén nyár óta három hajóból csak egy jutott el a céljához. A páncélos kígyók egyetlen támadásnál sem hagytak túlélőket.

A tavalyi év előtt, mielőtt elkezdték támadni a hajóinkat, csak a Marixmore-óceán legmélyebb vizeiben éltek, messze onnan, ahol Quentis hajói közlekedtek. Miért változtattak élőhelyet? A szörnyek vajon táplálék után kutatva költöztek a szárazföldhöz közelebbi vizekre? Vagy talán egy új ragadozó hajszolta őket Roslo partjai felé?

Vajon az istenek teremtettek még a kruxnál félelmetesebb szörnyeket is?

Nemcsak a szállítmányaink vesztek oda, de Quentis legjobb tengerészeit is vízbe fojtották és felfalták a kígyók. Kezdett lehetetlenné – és megfizethetetlenné válni –, hogy bárkit is meggyőzzünk róla, tegye meg az utat a Krisenthen át.

A kereskedelmi útvonalakat biztosítani kellett. A gabonát, amit learattunk és eladtunk Laine-nek, Genesisnek, Ozarthnak és Turahnak, le kellett szállítani, mielőtt egy másik király sértésnek veszi a kieső szállítmányokat. Vagy a szerződés megszegésének tekinti.

Esetleg háborúra való felhívásként.

Senki nem engedhetett meg magának egy háborút, így semmiképp, hogy a sorsdöntő Vonulás ilyen hamar várható volt.

Fel kellett töltenünk az erőforrás-tartalékainkat. Fegyvereket, élelmet és ellátmányt kellett betáraznunk, mire a szörnyek megérkeznek. Csak az istenek tudták, milyen pusztítást hoznak magukkal. A búzával, kukoricával és árpával megrakott hajóink nem tűnhetnek csak úgy el, különösen, ha ezeket a terményeket már elcseréltük fegyverek és faanyag ellenében.

A quentisi katonák megpróbálták levadászni a páncélos tengeri kígyókat, de a szörnyek ugyanolyan ádázak és ravaszak voltak, mint bármelyik harcos. Villámgyorsan mozogtak, és a koponyájukból kiálló merev, éles csontszarvakkal képesek voltak léket ütni hajóinkon. Az embereinknek sikerült megölniük néhányat közülük, de nem eleget. A borzalmas ragadozók továbbra is támadták és elsüllyesztették a hajóinkat.

Így hát apánk felbérelte a turahiakat, hogy tisztítsák meg a Krisenth-átkelőt a lényektől. Hogyan? Fogalmam sem volt róla.

– Gondolod, hogy képesek lesznek megölni őket? – kérdeztem Margot-t.

– Nos, ha abból a hat döglött szörnyetegből indulok ki, ami ma reggel a dokkokban lógott, akkor azt mondanám, hogy igen.

– Micsoda? Máris megölték a tengeri kígyószörnyeket? – Kihúztam magam ültömben. – Mikor?

– Akkor hozták őket, amikor tegnap este kikötöttek.

Ha tudtam volna, kihagyom a sziklaperemet, és egyenesen a kikötő felé veszem az irányt. A mesebeli páncélos tengeri kígyók egyikét sem láttam még soha, csak könyvekben.

– Mekkorák ezek? Kék a színűk?

Margot gúnyosan felhorkant.

– Jobban izgat hat halott szörny, mint az esküvőd Bannerrel.

Nem tévedett. Több tervezési megbeszélést hagytam ki, mint amennyin részt vettem.

Megfordultam.

– Szerinted hogyan ölték meg őket?

– Odessa! – csattant fel, a tükör felé kényszerítve a fejemet. – Ülj nyugodtan! Ne mocorogj!

Ugyan kit érdekelt a hajam? Ma nem én voltam a közszemlére tett nő. Senkit sem érdekeltem. De befogtam a számat, és hagytam, hogy Margot tovább fonja a hajamat.

Anyám halála előtt Margot volt a komornája, és mivel nekem olyan hajam volt, mint anyámnak, Margot gyakorlott volt a rakoncátlan fürtök megszelídítésében.

– Találkoztam Bannerrel korábban. – Megvártam, amíg Margot kék szemébe nézhettem a tükör segítségével. – Azt mondta, hogy az Oltalmazó is ideutazott a turahiakkal.

– Igen. – Egy ránc képződött a két szemöldöke között.

Az Oltalmazó.

A férfi, akiről az a hír járta, hogy gonoszabb és halálosabb, mint bármelyik, istenek által alkotott teremtmény.

Az Oltalmazó híre három évvel ezelőtt érte el Quentis partjait, és azóta számtalan mese forgott közszájon a származását illetően.

Néhányan úgy hitték, egy turahi sírból mászott elő. Hogy inkább volt szellem, mint halandó lény. Mások úgy hitték, ő a megtestesült Izzac. Hogy a halál istene megunta a trónját, és harcosnak öltözött, hogy szórakozásból kínozza az emberiséget. Mások pedig biztosak voltak benne, hogy a régi istenek maguk adták neki az erejét.

Inkább volt mítosz, mint ember, és a róla szóló történetek futótűzként söpörtek végig a kontinensen.

– Mit jelent az, hogy itt van? – faggattam Margot-t.

– Azt jelenti, hogy nem szabad az őrök nélkül kóborolni. És azt, hogy nem szabad elkésnünk. – Dühös mozdulatokkal dolgozott, minden egyes tincset vastag fonatba húzva. Ma azonban még a hajam is tiltakozni látszott ez ellen a színjáték ellen. Amikor a harmadik tincs is meglazult a halántékom körül, Margot dühösen széttárta a kezét.

– Erre nincs időm. Fejezd be te magad, és gyere a trónterembe! – Az ajtó felé vonult, kobaltkék szoknyája határozottan suhogott nyomában.

Ahogy elhaladt az egyik ablak mellett, a napfény megtört koronája ékkövein. Selymes, aranyló haja sima fürtökben omlott a vállára és a hátára. Inkább lebegett, mint járt, állát magasra tartva. Lehet, hogy nem született királyi családba, de Margot Cross minden tekintetben királynő volt. És a lánya is annak készült.

Mostohaanyám távozásával a tükör elé álltam, és meggörnyedtem.

Ilyenkor azt kívántam, bárcsak fiatalabb lennék. Hogy olyan gyerek lehessek, mint Arthalayus. A féltestvérem a gyerekszobában töltötte a napjait, boldog tudatlanságban a jövőbeni kötelezettségeit illetően. Ez így volt helyes. Trónörökösként azonban Arthynak egy napon vérrel aláírt esküt kell majd tennie apámnak, akárcsak a legtöbb királyi örökösnek Calandra öt királyságában, és hamarosan több kötelezettség vár rá, mint amit én meg tudtam volna emészteni.

Szegény kölyök!

A köztünk lévő húsz év korkülönbség ellenére reméltem, hogy hozzám fordul majd, ha valaha is nyugalomra van szüksége apám és Margot követeléseinek súlya miatt.

Addig is ez a teher Mae-re és rám nehezedett.

A hajam rendezetlen volt annak ellenére, hogy Margot megpróbálta befonni, de sikerült engedelmességre bírnom, s csak néhány kósza tincset hagytam szabadon, hogy keretezze az arcomat. A végét szaténszalaggal átkötöttem, majd fogtam a szépítkezőasztalon pihenő koronát, s a fejemre illesztettem.

Nehéz volt, a fém hűvös és könyörtelen. A csillogó aranyban több száz borostyánszín ékkő szikrázott.

Ez a korona volt az egyetlen dolog rajtam, ami nem volt szürke.

Egek, de utálom a szürkét!

Kihúztam magam, és felvettem azt a testtartást, amit az illemtanáraim hároméves koromtól kezdve vertek belém. Belenéztem a tükörbe, és egy hercegnő nézett vissza rám.

Egy hercegnő, aki elkésett.

Három

Besurrantam a trónterembe az oldalsó bejáraton át, levegőt sem mertem venni, ahogy nesztelen léptekkel csatlakoztam Margot-hoz és Mae-hez a királyi emelvény bal oldalán.

– Isten hozott. – Apám hangja olyan hideg volt, mint a nagy, visszhangos tér, ami körülvett. Jobban kedvelte a jeges légkört, valószínűleg azért, mert az illett legtöbbször a hangulatához.

Fény áradt be az ólomüveg ablakokon keresztül, a kék, a zöld és a sárga különböző árnyalataira festve a márványpadlót. Mindenki a terem közepén gyűlt össze, apám arany trónja üresen állt az emelvényen. A szokásosnál több volt az őrök száma; kettő helyett négy állt minden ajtónál.

Apám egy pillanatra sem vette le a szemét az előtte álló férfiakról, de kétségkívül tudta, hogy késve lopakodtam be. Tudtam, hogy ezért később majd meg fog szidni.

Margot és Mae a férfiak csoportja mögött, pár lépéssel hátrébb, egymás mellett álltak, ragyogóan, koronával a fejükön. A lány éppolyan gyönyörű volt, mint az anyja. Míg a húgom természetét illetően apám makacs, vasakaratú másolata volt, addig külsőleg szinte ugyanúgy festett, mint Margot, az orruk klasszikus vonalától egészen az álluk kúpos hegyéig.

És hogy én hasonlítottam-e anyámra? Azt kívántam, bárcsak lenne egy emlékem az arcáról. Meghalt, amikor még csak csecsemő voltam, és apa eltávolíttatta a portréit a folyosókról. Csak azért tudtam, hogy örököltem a haja színét, mert Margot gyakran átkozódott emiatt. De egyébként fogalmam sem volt róla, hogy ugyanolyan-e az orrunk, az állunk vagy a szánk.

Margot rosszalló pillantást vetett rám, amikor megálltam mellette, majd pillantása visszavándorolt a férfiakra.

Öt turahi állt egymás mellett, széles felsőtestük szinte falat alkotott, ahogy vállaik összeértek. Mindegyikük kidolgozott izomzat és nyers erő kolosszusa volt. Az árnyakra, de hatalmasak voltak!

Banner két méternél is magasabb volt, de ezekhez az emberekhez képest soványnak és nyurgának tűnt. Még atyám, aki a legnagyobb ember volt, akit valaha láttam, sem tudott felnőni a turahiak termetéhez és izomerejéhez.

Nem csoda, hogy képesek voltak megölni a páncélos tengeri kígyókat.

A turahiak nem voltak díszegyenruhában – nem mintha egy csapat vadásztól szabott zakót vagy fényes lakkbőr csizmát vártam volna. Bőrnadrágot viseltek, amely hozzásimult vastag combjukhoz. Barna, varrott mellényük alatt elefántcsont színű pamuttunikát viseltek, amely megfeszült izmos bicepszükön. Mindegyikük csuklóján bőrkarkötő volt. Két férfi alkarját bonyolult, sötét tetoválások borították.

Minden turahi férfi kést vagy kardot viselt a hátára szíjazva.

Az egyik férfi három tőrt hordott az övén. Úgy festettek, mint akik csatába készültek, nem pedig királyi vacsorára.

Meglepő volt, hogy apa egyáltalán beengedte őket a trónterembe, így, állig felfegyverkezve. Általában a vendégeket megfosztották a fegyverüktől, mielőtt a király audienciára fogadta volna őket. Vajon a turahiak ezt visszautasították? Vagy az őrök egyáltalán nem is merték őket erre megkérni?

– Mielőtt elkezdenénk a bemutatkozást – visszhangzott apám mély hangja a teremben –, szeretném kifejezni hálámat a szolgálataitokért. Az embereim azt mondják, hogy tegnap este hat tengeri szörnyet hoztatok be a hajóitokkal. Nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan cselekedtek. Ezért köszönettel tartozom.

A tőrös férfi keresztbe fonta a karját a mellkasán. Bozontos, bronzszínű szakálla volt, az álla alatt befonva viselte.

– Mi csak azt tettük, amire felbéreltél minket.

Volt valami a férfi hangjában, egyfajta lekezelő csengés, amitől apának megfeszült az állkapcsa, miközben felemelte a kezét, és csettintett az ujjaival.

Ugyanaz az oldalajtó, amelyen pillanatokkal korábban besurrantam, kinyílt, és két őr egy akkora ládát cipelt be, hogy akár össze is gömbölyödhettem volna benne, és szundíthattam volna egy jót. Letették a trónterem közepére, majd felcsapták a fedelét, és megfordították, hogy láthatóvá váljon benne a töméntelen számú calandriai érme.

Ez nagyobb vagyon volt, mint amennyit valaha is láttam. Elég arany és ezüst, hogy hónapokig jóllakassa Roslo összes éhes száját.

Egy sima barna bőrű, mélyen ülő, sötét szemű turahi harcos a ládához lépett, és leguggolt, hogy megvizsgálja a tartalmát. Fekete haja hosszú tincsekbe volt fonva, és a fonatokat a tarkójánál copfba fogta össze. Felkapott egyetlen érmét, és feldobta a levegőbe. Csilingelve landolt a többin. Ő lett volna az Oltalmazó?

– Megszámoljam, felség? – kérdezte, miközben felállt, és visszalépett a társai közé.

Várjunk csak! Mi van? Kit szólított felségnek?

A sor közepén álló harcos megrázta a fejét.

Csakhogy ő nem egy szimpla harcos volt, nem igaz? Ő lett volna a koronaherceg?

Még sosem láttam a turahi herceget, de biztosan ő volt az – Zavier Wolfe.

A turahi trónörökös.

Mae leendő férje.

Oké, ez meglepett. Ha Margot el is csodálkozott rajta, nem mutatta ki. Ahogy Mae sem. Nyilvánvalóan lemaradtam valamiről, mert elkéstem.

Zavier herceg Roslóban volt. És vele együtt az Oltalmazó is.

Mi a csuda történt itt? Ennek csak egy gyors találkozónak kellett volna lennie, hogy apa kifizesse a felbérelt turahi vadászokat. Most meg egy királyi bemutatkozássá alakult? Rajtam kívül mindenki tudott erről? Ez megmagyarázta, hogy miért volt itt a Voster pap.

Még jó, hogy Margot ragaszkodott ahhoz, hogy Mae-t korábban előkészítsék, elvégre mégiscsak ez az első személyes találkozása a jegyesével.

– Nem kell megszámolni a pénzt. – Apám a maga hűvös, közömbös modorában beszélt, karamellszínű szemében mégis tűz lobogott, mely árulkodott feldúltságáról. – Minden egyes uncia érme, amiben megállapodtunk, a ládában van.

Az előbb megszólaló harcos, a szakállas férfi a tőrökkel, kutató pillantást vetett apára.

– És mi van akkor, ha az az ár, amiben megállapodtunk, már nem megfelelő?

Úgy hírlett, hogy Zavier herceg nem beszélt. Ha a pletyka igaz volt, akkor talán az a harcos beszélt a nevében, mint afféle tanácsadó. Vagy tábornok.

Apa szeme még forróbban fellángolt, a borostyánszínű sugarak tüzesen ragyogtak.

– És pontosan mi lenne az új ár?

Mielőtt a harcos válaszolhatott volna, kinyílt a főbejárat, és mindenki odakapta a tekintetét.

A Voster pap, akivel korábban összeütköztem, belépett a trónterembe. Mezítelen lába kilógott a csuhája alól, és kilátszottak azok a borzalmas zöld körmei. De ezúttal nem volt egyedül. Két lépéssel mögötte a Testvériség egy másik tagja jött, ugyanolyan bordó ruhában.

De ez a pap nem sétált. Ehelyett kissé a föld felett lebegett, mintha láthatatlan szél hordozta volna. Mintha a gravitáció nem húzta volna olyan súlyosan a testét, mint mindenki másét. A kezén és a lábán lévő körmök olyan hosszúak voltak, hogy úgy görbültek és tekeredtek, mint a szalagok.

A varázslatuk csípősségét azonnal megéreztem. Az erő végigsimított a vállamon és a gerincemen. Minden önuralmamra szükség volt, hogy ne rezzenjek össze.

Egy Voster pap jelenléte kényelmetlen volt. De kettőé? Csaknem elviselhetetlen. Küzdöttem a késztetés ellen, hogy megdörzsöljem a karomat, és az ajtó felé rohanjak.

Ha Margot vagy Mae érezte is a kellemetlenséget, egyikük sem mutatta.

Ki lehetett az a második pap? Ő is a turahiakkal jött ide? Vagy az Oltalmazót kísérte?

A Vosterek nem tudták megrengetni a földet, nem tudtak tűzgolyókat hajigálni, de a levegőt és a vizet akaratuk szerint tudták hajlítani és csavarni, vérmágiájukat pedig arra használták, hogy feloldozhatatlan kötelékeket hozzanak létre. De még soha nem láttam egyet sem lebegni. Ennek a papnak az ereje erősebbnek, markánsabbnak tűnt, mint apám nagykövetéé.

Mindkét Voster ugyanúgy nézett ki, csupasz volt a fejük, áttetsző a bőrük, de mégis, ez a másik pap idősebbnek tűnt. Zöldesfekete szeme rám szegeződött, és csak egy pillanatig elidőzött, majd hátrapillantott a válla fölött, az ajtó irányába.

Feszültség kavargott a szobában, és ahogy a tekintetem követte a pillantását, a szívem a torkomba ugrott.

A férfi, aki ekkor belépett, nem úgy nézett ki, mint egy földre szállt istenség. Nem tűnt szellemnek sem. Magas volt, és széles vállú, mint a többi turahi. Izmos volt – szinte már zavarba ejtően izmos. Csokoládébarna haja a vállát súrolta, és szögletes állát ugyanolyan árnyalatú, rövid szakáll borította.

Első pillantásra csak egy férfi volt. Feltűnő. Félelmetes. De mégis, csak egy férfi.

Íriszében azonban nem látszott a turahiakra jellemző zöld sugár. Helyette az egész olyan színű volt, akár az olvadt ezüst. Mint a folyékony fém. Színtelen, akárcsak a ruhám.

Az Oltalmazó.

Csizmás léptei a dübörgő szívemmel megegyező ritmusban dobbantak, ahogy követte a Voster papokat. A többi turahi harcossal ellentétben ő nem viselt fegyvert, se kardot, se kést. Talán apám ragaszkodott hozzá, hogy fegyvertelenül jöjjön erre a találkozóra, mégis az volt az érzésem, hogy puszta kézzel is képes lenne mindannyiunkkal végezni.

Ahogy Banner bátyját is megölte. A keze szorosan a nyaka köré fonódott, amíg a légcsöve össze nem roppant.

A tekintetem a vőlegényemre siklott. Banner tekintetéből gyilkos indulat áradt.

Az Oltalmazó iránti gyűlölete olyan erős volt, mint a hajfestékem illata. De Carine istennő bizonyára meghallotta a békéért elmormolt imáinkat, mert visszafogta az indulatait, és higgadtan állt apám mellett, ahogy az kötelességtudó tábornokhoz illett.

Nem voltam szerelmes Bannerbe. Nem voltam különösebben izgatott, hogy egy olyan férfi felesége leszek, aki az apám minden csettintésére ugrik. De azt sem akartam, hogy felségárulásért felakasszák.

A Voster papok megálltak, együtt, mégis elkülönülve a többiektől. Ők is egy saját csoportot alkottak ebben a különös jelenetben, akárcsak Margot, Mae és én.

Az Oltalmazó nem csatlakozott hozzájuk. Ehelyett a turahiak sora szétvált, ahogy közeledett, és helyet csináltak neki Zavier herceg oldalán.

A terem elnyugodott és elcsitult. A feszültség olyan sűrű volt, hogy alig kaptam levegőt. A mágiától megfájdult a fejem.

Egy találkozás. Csak ezt az egyetlen értelmetlen találkozót kellett túlélnünk. Aztán Banner kimentheti magát, mielőtt az a lüktető ér a halántékán kidurranna. Én pedig elosonhatok, vissza a lakosztályomba, ahol addig terveztem maradni, amíg a turahiak és a Voster papok el nem hagyják Roslót.

Előrehajoltam, egy újabb pillantást vetve a húgomra.

Szép ajkán mosoly játszadozott. Kívülről szerénynek és kedvesnek tűnt. Én azonban beláttam a külsőségek mögé. Kék szemében ravaszság csillant, mintha olyan titokba lett volna beavatva, amelyekkel kapcsolatban senki sem vette a fáradságot, hogy velem is megossza őket.

Mae szerette a titkokat. Adjunk hozzá egy jó adag konfliktust és egy csipetnyi vérszomjat, és máris boldog volt.

Ilyen volt a természete? Vagy a neveltetése?

Gyerekkoromban Margot babákat adott nekem a születésnapomra. Amikor Mae ötéves lett, apa egy aranyozott kardot ajándékozott neki.

Beilleszkedne ezek közé a turahi harcosok közé, nem igaz? Illene ehhez a herceghez, ugye? Mae örökölte apa erős testalkatát és Margot magasságát. Tizennyolc évnyi kiképzés fegyverré élesítette őt. A turahiak nem lennének képesek betörni Mae-t.

Talán apám arra számított, hogy épp ennek fordítottja zajlik majd.

– Hol is tartottunk? – szólalt meg az apám. – Aggodalom merült fel az árral kapcsolatban? Hogyan tudjuk ezt megoldani?

Hm…

Talán egyezkedni próbált a turahiakkal? Mert ez úgy hangzott, mintha ez lett volna a szándéka.

És az apám nem szokott egyezkedni.

Hagyta, hogy a harcos megjegyzése a pénz megszámolásáról éles retorzió nélkül maradjon. És most azt kérdezte, hogyan tudna megoldani egy problémát?

Mae az ő szárnyai alatt tanulta a ravaszságát, szóval miről volt itt szó valójában? Biztos, hogy több történt itt, mint hogy egy király zsoldosokat bérelt fel egy feladatra.

– Bemutatkozás. Mielőtt folytatnánk – szólt közbe a lebegő Voster pap, a hangja olyan sima volt, mint a selyem.

Még sosem hallottam egy papot sem beszélni. Csikorgó hangra számítottam, olyan karcosra, mint az erejük. De ez olyan volt, akár a zeneszó, lágy és magával ragadó. Olyan volt, mint egy szirén hangja, amely álomba ringat, mielőtt egészben elnyelné áldozatát.

A parancsára az emberek figyelme ránk összpontosult. Öt turahi szempár – zöld sugarakkal az íriszükben – Margot-ra és Mae-re szegeződött, miközben az Oltalmazó ezüstös tekintete helyettük rám fókuszált. Ez éppoly kellemetlen volt, mint a Voster-mágia.

Apa biccentett Margot-nak.

Ő erre kezét Mae derekára tette, és együtt elindultak a turahiak felé, én pedig egy lépéssel lemaradva követtem őket.

A csoport közepén álló turahi egy pántot viselt a homlokán.

A pántot nem ékesítették ékkövek vagy féldrágakövek. Fémszálakból összefűzött, csavart ezüstsodrony volt csupán.

Barna haja rövidebb volt, mint a többieké, a lágy hullámokat hátrafésülte az arcából, a tincsek végei enyhén göndörödtek a tarkójánál. Koronája a fülénél eltűnt fürtjei alatt. Az egyik szemöldökét apró heg tette egyenetlenné. Szeme olyan színű volt, mint a moha egy viharos napon, melynek sötét árnyalata miatt alig látszottak az íriszét díszítő zöld sugarak.

Zavier herceg jóképű volt. Igazán lenyűgöző, robusztus férfiassággal. És szemmel láthatóan unta magát. Egy cseppnyi érdeklődést sem mutatott, hogy megismerheti a jövendőbeli feleségét.

Bármelyik pillanatban arra számítottam, hogy ásítozni kezd.

Az Oltalmazó azonban vidámnak tűnt, mintha ez az egész csak egy vicc lenne. A szeme sarkában nevetőráncok gyűltek, miközben elmosolyodott.

Mi olyan vicces? Miről maradtam le?

– Zavier herceg, bemutatom neked a lányomat, Mae-t – jelentette be apám. – A Pacsirták oltalmával összhangban, három hónap múlva, az őszi napéjegyenlőségkor feleségül megy hozzád.

Zavier egy hosszú pillanatig tanulmányozta Mae-t, majd az Oltalmazóra pillantott.

Néma beszélgetés folyt közöttük. Ez lett volna az Oltalmazó egyik képessége? Tudott olvasni mások gondolataiban?

Hát, ha az enyémekbe is belelátott…

Menj el! Kérem és köszönöm.

Az Oltalmazó bólintott a herceg felé, majd olyan rekedt hangon szólalt meg, hogy libabőrös lettem:

– Nem őt veszi el.

Margot nagyokat pislogott.

– Tessék?

– Hanem őt. – Az Oltalmazó tekintete rám villant, és az egész terem követte a példáját.

Mind rám meredtek.

– Zavier herceg őt veszi el – jelentette ki. – Még ma este. Hozományként hozta a leölt tengeri kígyószörnyeket, így menyasszonyfizetséget érdemel.

Négy

A csend a trónteremben olyan sűrű volt, mint a gomolygó füst, kiszívta a levegőt a tüdőmből. A padló forogni és billegni kezdett velem, az egyensúlyom megingott.

Margot keze az alkarom köré fonódott, és egy pillanatig hálás voltam, amiért segített talpon maradnom. De aztán a körmei olyan erővel martak át a ruhám szövetén, hogy majdnem felsértették a bőrömet.

De még akkor sem mozdultam, amikor a fájdalom a csuklómtól a könyökömig cikázott. Képtelen voltam megmozdulni.

Őt.

Engem? Zavier herceg engem akart feleségül venni?

Nem. Egyáltalán nem. Ez nem történhetett meg. Biztosan hallucináltam. A tengervíz a fejembe szállt. Vagy ez, vagy Ferious egyik tréfájának lettem az áldozata. Úgy éreztem, hogy ez olyasmi, amit a bajkeverés istene nagyon élvezne. Talán a Voster volt az. Az a pap, aki még a padlót sem érintette, ültette el az agyamban ezt a rémálmot.

Ez nem volt valóságos. Nem lehetett valódi.

Banner jegyese vagyok. Mae készül hozzámenni a turahi herceghez. Mae. Nem én. Mae.

Margot szorosabban fogott, ujjbegyei a húsomba mélyedtek. Szerencsére nem sérültem meg könnyen, különben reggelre öt kerek, kék folttal büszkélkedhettem volna.

De nem próbáltam lerázni magamról. Túlságosan lefoglalt, hogy az Oltalmazó elmémben visszhangzó szavait hallgassam.

Őt.

Őt. Őt. Őt.

Engem.

A csend egyre sűrűbb és sűrűbb lett. A feszültség megduplázódott.

Aztán megháromszorozódott. A robbanás elkerülhetetlenné vált. És amikor a csend végre-valahára meghasadt, a teremben lévők egy emberként harsantak fel.

– Itt valami tévedésnek kell lennie. – Margot összeszorított fogakkal beszélt.

A körmei minden egyes szótaggal egyre mélyebbre vájtak a karomba.

– Nem! – Apa hangja dübörögve szólalt meg, a falak is beleremegtek.

Nyers és állatias morgás szakadt fel Mae torkából.

Aztán Banner kijelentette a nyilvánvalót:

– Ő az én menyasszonyom.

És egy nevetés. Síron túli hang. Halk. Száraz, és nem is vidám.

Pislogtam, kényszerítettem a tekintetemet, hogy rátaláljon a nevetés forrására.

Az Oltalmazó. Ő nevetett. Ezüst szeme fehéren villogott, mint a villám, és a száján vigyor ült.

Seggfej.

Margot levegő után kapott.

Apa állkapcsa összeszorult.

A francba! Azt hiszem, ezt hangosan is kimondtam. De tény, egy seggfej volt, amiért nevetett.

Kinyitottam a számat; nem azért, hogy bocsánatot kérjek, hanem hogy újra kimondjam, ezúttal tisztábban, de apám egyetlen kézmozdulata visszahozta a korábbi nyomasztó csendet.

A trónteremben mindenki magasabbnak tűnt. Az egyik vadász felemelte a kezét, csak egy kicsit, mintha előrántani készülne a hátán lévő kardot.

– Zavier herceg – szólalt meg apám. – Mae a lányom, akit a menyasszonyodnak szántunk. Ha szeretnéd elhagyni a napéjegyenlőségre tervezett ünnepséget, akkor megszervezzük, hogy még ma este egybekelhessetek.

A tekintetem körbeugrált a teremben, a turahiakról a Voster papokra, apámról Bannerre, majd vissza.

A herceg még mindig unottnak tűnt. A Vosterek mintha nem is lettek volna ébren. Banneren gyilkos haragot láttam. Apám arckifejezése túlságosan óvatos volt ahhoz, hogy meg tudjam fejteni. Mae és Margot dühösek voltak. Méghozzá… rám.

És az Oltalmazó még mindig vigyorgott.

Azonnal, szívből meggyűlöltem őt. Talán mégis azért kellett volna imádkoznom, hogy Banner vágja el a torkát.

A pokolba is, ki kell jutnom a trónteremből. Azonnal.

Apám ezt nem engedné meg, igaz? Pontosan megmondja a hercegnek, mit gondol a menyasszonyfizetség választási lehetőségéről – bármi is legyen az.

Csakhogy apa hallgatott. A szája vékony vonallá préselődött, miközben tekintetét a turahiakra szegezte, és várta a válaszukat.

Érdekelte egyáltalán, hogy engem kértek fizetségként, hogy egy adósságát törlessze? Hogy egyenértékűnek tekintették a lányát azzal a pénzzel teli kofferrel? Vagy a karamellszínű szemében csak azért szikrázott harag, mert megkérdőjelezték a parancsait?

Nem akartam tudni a választ.

Amikor végre el tudtam szakítani a pillantásomat az apámról, az Oltalmazó tekintete várt.

Már nem ugyanaz az ezüst volt, mint egy pillanattal ezelőtt. A szeme elsötétült, az ezüst szürkévé, barnává és zölddé változott. Sötét mogyoróbarnává.

Eltűnt a nevetés. A vidámsága hideg, kegyetlen rosszindulatnak adta át a helyét.

A szívem olyan gyorsan vert, hogy szinte fájt. Szinte fülsiketítőnek hallottam a vérem zúgását a dobhártyámon. De nem vettem le a szememet arról a színváltó íriszről. Álltam a tekintetét. Nem állt szándékomban meghunyászkodni ennek a gyilkosnak a pillantásától.

Apám már rég megtanította nekem, hogy csak a bolondok félnek.

Lehet, hogy nem én voltam a kedvenc lánya, de igyekeztem, hogy ne legyek bolond. Így hát álltam az Oltalmazó pillantását, az akaratom olyan hajlíthatatlan volt, mint az ozarthi acél. Mae és én osztoztunk ebben a konokságban.

Az Oltalmazó szája sarka lassan felfelé kunkorodott.

Igen, még mindig egy seggfejnek tűnt. Csodás, hogy ezen a napon én lehettem a szórakozásának tárgya. Elhúztam a számat, és figyelmemet Zavier hercegre irányítottam.

Megfejthetetlen volt. Semmi nyomát nem láttam rajta érzelmeknek. Semmi jelét nem mutatta érdeklődésnek vagy közönynek. Az ő tekintete volt a legfélelmetesebb, amit valaha láttam; még apáménál is félelmetesebb.

Végigfutott a hideg a hátamon.

Ha az Oltalmazó pillantása próbára tett, a hercegé egy ígéret volt. A felesége leszek.

A padló a talpam alatt ismét oldalra billent.

– Őt nem kaphatod meg. – Bannerből csak úgy áradt a harag, a teste gyakorlatilag remegett a dühtől. – Ő az enyém!

Ez lehetett volna romantikus is. Csakhogy Banner nem azért volt dühös, mert egy másik férfi ellopta a nőt, akit szeretett. Nem, Banner azért volt dühös, mert így az a veszély fenyegette, hogy elveszíti a kapcsolatát a királyi családdal.

Lehet, hogy nem én voltam a kedvenc hercegnő, de hercegnő voltam. Egy ajándék a szolgálatáért. Egy státuszszimbólum.

Az Oltalmazó Banner gúnyos mosolyára hasonlóval válaszolt.

– Már csak volt a tiéd. Most már a hercegé. Megfelel menyasszonyfizetségnek, és a szerződés feltételeinek is. Ő lesz a királynőnk.

Királynő.

Ez nevetséges volt. Utáltam cipőt és ruhát viselni, és bezárva lenni. Utáltam az órák és leckék egyhangúságát. Nem arra születtem, hogy uralkodjak vagy vezessek. A politika unalmas volt, a királyi partik pedig túlértékeltek. Nem voltam királynőnek való.

Viszketni kezdett a fejem a korona alatt.

– Ezt nem tűröm tovább! – jelentette ki Banner. – Mae-t kell feleségül venned.

Zavier herceg elfordította a fejét, és szenvtelen tekintettel nézett a vőlegényemre. Szembe mert szállni a királyi családdal. Kihívást intézett Calandra legrégebbi ismert szerződésével szemben.

Banner nagyot nyelt.

Zavier szemforgatásával félresöpörte őt, és szembefordult apámmal.

– A herceg azt választja, akit csak óhajt. – Mintha az Oltalmazó Zavier elméjében lett volna, és kimondta volna a szavakat, amelyeket a herceg nem tudott. – És őt óhajtja.

Őt. Már megint ez.

Ó, istenek. Úgy éreztem, rögtön rosszul leszek.

– A Pacsirták oltalma szerint a király az, aki kijelöli a lányt. Mivel én vagyok az egyetlen király ebben a teremben, a választás az enyém. – Apám Mae-re mutatott. – Mae-t fogod feleségül venni. Ő a Pacsirta. És megkapod az aranyat, amit segítségedért ígértünk a páncélos tengeri szörnyek ügyében.

Ezek az emberek úgy alkudoztak rajtunk, mintha néhány zsák terménnyel kufárkodnának.

Mae ragyogott, látszólag megtisztelve érezte magát, amiért ingóság lehet. Kihúzta magát, hátravetette vállát, miközben önelégült mosoly ült ki az arcára.

Az őrlőfogaim összekoccantak, majdnem megrepedtek, de sikerült csendben maradnom. A tiltakozásomnak nem lett volna semmi értelme. Ebben a teremben senkit sem érdekelt a véleményem. A sorsom nem az enyém volt, és a jövőmet ezek a férfiak határozták meg.

Zavier unottan felsóhajtott, mintha ez a vita tönkretette volna a délutáni alvásidejét.

Utáltam őt. Mindegyiküket.

– Cross királynak igaza van. – Apám Voster nagykövete ugyanolyan selymes hangon szólalt meg, mint a másik pap. – A Pacsirták oltalmának keretében felajánlandó leányt a király választja.

A levegő kiszaladt a tüdőmből. Ki gondolta volna, hogy egy Voster lesz a megmentőm?

– A szerződés csak azt írja elő, hogy minden nemzedékben egy lányt kell adni egy másik királyságnak. Az apjának joga van kiválasztani, melyik lányt – folytatta a pap. – Bár még mindig ott van a menyasszonyfizetség kérdése a tengeri kígyószörnyekért.

Az apám megrázta a fejét.

– Nincs menyasszonyfizetség. Aranyban fizetünk.

– A herceg nem akar aranyat – közölte az Oltalmazó.

Persze. Őt. Engem akar. De miért? Nem vagyok különleges.

A másik pap, a Voster, aki még mindig a padló felett lebegett, felemelte a kezét, és mielőtt megszólalt volna, tudtam, hogy minden egyes kimondott szavát utálni fogom:

– A herceg hét nőnemű lényt ölt meg a te nevedben, a te kérésedre, Cross király. Ha menyasszonyfizetséget követel, azt meg kell adni. És így a menyasszonyt ő választhatja ki.

– Hatot – javította ki apa. – Csak hat páncélos tengeri kígyó volt.

Hat vagy hét, kit érdekelt a szörnyetegek pontos száma? És akkor mi van, ha Zavier jól bánik a karddal vagy a számszeríjjal, vagy bármi mással, amivel megölte azokat a szörnyeket? Szerettem volna, hogy visszatérjünk erre a menyasszonyfizetség-dologra. Mert én tényleg tudni akartam, hogy hajnal előtt férjhez megyek-e, vagy sem.

– Az informátorai tévedtek, felség. – Az Oltalmazó kegyetlen mosolya szélesebbre húzódott. – Hét nőstény páncélos tengeri kígyót mészároltak le a Krisenthen hajózva. Mindegyiket maga a herceg ölte meg. A Hetedik láncszem hagyománya szerint a herceg követelhet menyasszonyfizetséget.

Milyen láncszemek? Margot-ra pillantottam, és a gyomrom még jobban összerándult, ahogy a szín kifutott az arcából.

– A Hetedik láncszem nem több mint dajkamese – gúnyolódott Banner. – Nem érvényesíthető. Úgyhogy fogd az aranyadat, és menj el. Gyere vissza aztán, amikor készen állsz rá, hogy feleségül vedd Mae-t, és aláírd a Pacsirták oltalmát.

– A Hetedik láncszem nem legenda – felelte az Oltalmazó. – A kérésednek, hogy szabadítsunk meg a tengeri szörnyektől, konkrétabbnak kellett volna lennie.

Pontosan mit illetően?

– Miről beszélsz? – Úgy tűnt, mindenkit meglepett, hogy van hangom. – A Hetedik láncszem? Mi az?

– Hét élet egy sorban. – Apám nagykövete lágyan beszélt, mintha csak regét mondana. – Réges-régen, az öt királyság ideje előtt, a földet és a tengereket szörnyek lepték el. Hogy visszaszerezzék az uralmat a világ fölött, az uralkodók egy rendeletet hoztak. Minden harcos, aki az életét kockáztatta a szörnyek ellen, tetszés szerinti jutalmat kapott, ha egy fajhoz tartozó hét nőstény fejével tért vissza. Mint minden szerződést, a Hetedik láncszemet is mágiánkkal pecsételtük meg.

Ez halált jelentett a szerződést megszegők számára. Ha apánk tartozott a hercegnek, a fizetség megtagadásáért a Voster-mágia elveszi az életét.

Ezért hozták magukkal a turahiak ezt a másik papot? Hogy érvényt szerezzen a rendeletnek? Nos, ha neki volt hatalma megpecsételni a megállapodást, nem tudta volna felül is bírálni azt?

– Miért hét? – A hangom elcsuklott. – Miért fontos ez a szám? És miért pont a nőstények?

– Azért, hogy megváltoztassuk az élet láncolatát – felelte a lebegő pap. – Hét nőstény megölése megszakítja a láncot. Ha elég sok helyen elszakítjuk, idővel nem bírja többé a terhelést.

Nem lehetett könnyű ennyi szörnyet megölni és túlélni a csatákat. Tehát az ősi uralkodók fizetséget adtak ezekért a hőstettekért? Akik pedig győzedelmeskedtek, maguk válaszhatták meg jutalmukat.

Akár egy menyasszonyt is.

Bannernek igaza volt. Ez úgy hangzott, mint egy mese valamelyik gyerekkönyvből.

– A Hetedik láncszem nem valóságos. Nem más, mint ősrégi dajkamese. – Apa felszegte az állát. – Az egyetlen menyasszony, akit Zavier herceg megkaphat, az Mae, hogy beteljesítse a Pacsirták oltalmát. Nem fogom Odessát küldeni Mae helyére egy olyan ősrégi mendemonda miatt, mint a Hetedik láncszem legendája.

A lebegő Voster egyenesen apámra szegezte a tekintetét.

– Amit te ősrégi mendemondának nevezel, az régi mágia. És a régi mágia még mindig mágia, fiam. Nagyon is valóságos. – A pap utolsó szavai nyomán jeges szél söpört végig a tróntermen.

Felkorbácsolta a ruhám szoknyarészét a bokám körül, és Margot egy hajtincsét az arcomba fújta.

Aztán mintha sohasem lett volna, a szél elállt. A ruhám szegélye suhogva hullott a cipőmre.

Margot kihúzta magát, a szorítása végre enyhült a karomon.

Megkönnyebbülésem azonban csupán rövid ideig tartott. A Voster felállt, a talpa végre a padlóhoz ért. Ezzel bizonyosan feltölthette a mágiáját, valamilyen módon felerősítette. A bőröm bizsergése mélyebbre hatolt, élesebb lett, ahogy a mágiája áthatotta a termet.

A szél eltűnt, de a hideg maradt, a hőmérséklet egyre lejjebb és lejjebb zuhant. Kristályok képződtek az ablakokon. Fagy borította be a padlót. Felszínes légvételeim fehér felhőként távoztak belőlem. A fogaim vacogtak.

Az idő lelassult, percek teltek el néma gyötrelemben, és a hőmérséklet még mindig nem emelkedett. Ha itt tartana, csapdába ejtene minket ebben a helyiségben, biztosan mindannyian halálra fagyunk.

Mintha a Voster nem tette volna elég világossá a fenyegetést, a hőmérséklet tovább csökkent, s olyan hidegre változott, hogy a vér fémes íze szétterült a nyelvemen. A megfagyott tüdőm íze. Az orrlyukaim minden egyes belégzésnél égtek.

Mellettem Margot remegni kezdett. Mae pedig most az egyszer rémültnek tűnt.

Még apa is elsápadt.

A turahiak mozdulatlanul álltak, mint a szobrok, látszólag nem érintette őket a hideg. Egy pillanatig azon tűnődtem, vajon a Voster megkímélte-e őket a bemutatójától, de a herceg koronáján zúzmara futott végig. Zavier és az Oltalmazó összenéztek, de a pillantásuk nem aggodalmat, hanem óvatosságot tükrözött.

Apám túl messzire ment azzal, hogy megkérdőjelezte a Voster mágiáját.

– A saját varázslatommal és az ősi királyok vérével pecsételtem le a Hetedik láncszem szerződést. – A Voster hangja olyan halálos volt, mint a mennyezeten képződő jégcsapok. – Vigyázz, mit nevezel ősrégi mendemondának.

Apa lehajtotta a fejét. Életemben először láttam fejet hajtani bárki előtt. Még a saját Voster nagykövete előtt sem tette ezt. Igaz, ez a pap mindannyiunkat meg akart ölni, úgyhogy itt volt az ideje, hogy némi alázatot mutasson.

– Sajnálom, főpap – motyogta apám.

Főpap? A főpap? Mára elegem volt a meglepetésekből.

Az agyam kezdett kifogyni a helyből, ahová az összes újonnan szerzett információt el tudtam volna raktározni. Ennek a találkozónak csak formalitásnak kellett volna lennie. Ha tudom, hogy a Voster főpap is jelen lesz, tovább úsztam volna.

A Testvériségről szóló könyv szerint a Vosterek hosszú életűek, de nem halhatatlanok. Mivel a főpapot évtizedek óta nem látták és nem is hallottak felőle, a legtöbben azt hitték, hogy meghalt.

Nem, csak a turahiakkal bujkált. Zavier herceg nagykövete volt? Turahban élt?

– Ő a lányod, igaz? – kérdezte a főpap.

– Igen – bólintott apám.

– Akkor ő lesz a herceg menyasszonya, eleget téve mind a Pacsirták oltalmának, mind a Hetedik láncszemnek.

A lány. Ő.

Én.

Öt

A főpap kijelentése nyomán felmelegedett a terem.

Margot kifújta a levegőt, teste megingott, ahogy felsóhajtott, a leheletétől már nem keletkezett párafelhő. Utálta a hideget, mert fájt tőle a térde.

A jég elolvadt, ahogy a hőmérséklet visszatért a normális szintre, s a trónteremben márványra hulló vízcseppek koppanásai visszhangzottak.

Apám nagykövete felemelte a kezét, és ahogy a hajam esetében tette, körbeforgatta az ujját. Vízpatak rohant a zárt bejárati ajtók felé, és a repedéseken keresztül kiszivárgott.

Amilyen gyorsan elkezdődött, olyan gyorsan véget is ért a Vosterek mágiabemutatója. A bőrömet gyötrő irritáción kívül minden nyoma eltűnt, mintha jég és szél soha nem is érintette volna ezt a helyet.

Zavier herceg biccentett a Voster papoknak, majd megfordult, és a kijárat felé indult. A vadászok felsorakoztak, és szorosan követték.

Gondolom, részükről végeztek. Elvégre menyasszonyfizetségért jött – öklendeztem –, és elérte, amit akart.

Az Oltalmazó távozott a sor végén, senkire sem vetett búcsúpillantást.

A főpap felemelkedett a padlóról, és az Oltalmazó mellett kilebegett.

Csak amikor az ajtók már becsukódtak mögöttük, mertem először megkockáztatni, hogy normálisan levegőt vegyek.

– Dime testvér. – Apám tekintete könyörgő volt, ahogy a követéhez fordult. – Biztosan tehetünk valamit.

Dime. Furcsa, hogy sosem tudtam a nevét.

Nem volt rendszeres látogatója a kastélynak, de életem során néhányszor már megfordult itt. Nagypapa temetésén. A királyok ünnepén, amit apa rendezett öt évvel ezelőtt. Arthalayus bemutatásán a quentisi korona örököseként.

Már korábban be kellett volna mutatkoznom neki. Talán Dime testvér beszélt volna helyettem, és kiállt volna a főpap elé, ha vettem volna a fáradságot, hogy megtanuljam a nevét.

– Mae lesz a turahi királynő – közölte apám. – Nem lehet Odessa. Ő nem alkalmas rá.

Jaj. Oké, nem én voltam a kiválasztott lány, de tényleg olyan elképzelhetetlen volt az ötlet, hogy királynő legyek?

Nem mintha királynő akartam volna lenni. Egyáltalán nem.

– Ó, istenek. – A halántékomhoz szorítottam az ujjbegyeimet, és dörzsöléssel próbáltam enyhíteni a koponyámban lobbanó fájdalmat.

Ez nem lehetett igaz. Ez nem volt valóságos.

Dime testvér felém lépett, a közelségétől még hevesebben lüktetett a fejemben a fájdalom. A kezeim az oldalamra hullottak, ahogy találkoztam kifürkészhetetlen tekintetével.

– Kérlek.

– Ez a te szerencséd, gyermekem. – Hosszú, göcsörtös ujjait kinyújtotta felém.

De mielőtt csontos ujjaival megérinthette volna az arcomat, elhátráltam, közelebb hajoltam Margot-hoz, remélve, hogy a teste elnyeli a varázslat szúrását.

Dime egy hosszú pillanatig tanulmányozott engem, a feje oldalra billent, mint korábban. Egyet pislogott azzal a hátborzongató szemével, aztán kiviharzott a trónteremből, és eltűnt arrafelé, ahol mindig tartózkodott, valahányszor Roslót látogatta.

Volt saját lakosztálya a kastélyban? Vagy a városban lakott? Talán ezt is meg kellett volna kérdeznem.

Így, hogy már nem kellett harcolnom a mágiájának irritáló hatása ellen, az erő utolsó cseppjei is elszivárogtak a testemből. A padlóra zuhantam, térdem koppanva landolt a márványon. Kavargott a gyomrom, és az órákkal korábban elfogyasztott étel azzal fenyegetett, hogy újra felbukkan, de igyekeztem elfojtani hányingeremet.

– Istenek. – A Nyolcak jelét mutattam, a kezem körbefutott az arcom és a szívem körül. Kétlem, hogy az istenek meghallgattak volna, de ha Ama, Oda és a hat gyermekük egy csipetnyi isteni beavatkozásra is méltattak volna, hálás lettem volna nekik.

– Odessa az én feleségem lesz. – Banner nagyot toppantott a csizmájával.

– Hallottad a főpapot. – Apa letépte a koronát a fejéről, és végighúzta kezét aranyló haján. A halántékánál lévő szálak hamvasabbnak tűntek, mint az iménti jelenet előtt.

Az emberek Aranykirálynak hívták. A haja olyan színű volt, mint az érett búza. Karamellszínű szemét ugyanolyan aranyszín foltok tarkították, mint a ládában lévő érmék. A borostyánszín sugarakkal együtt apa tekintete mindig ragyogott.

A Calandra földjén mélyen gyökerező mágia születésünkkor ezekkel a sugarakkal színezte az íriszünket, örökre egy helyhez kötve minket. Nem számított, hol éltünk, hová költöztünk, ez az egy szín változatlan volt. Minden quentisi születésű embernek borostyánszín sugár volt az íriszén.

Minden quentisinek, kivéve nekem.

Az én szemem ugyanis tiszta aranyszín volt, az íriszemben sugárnak még csak nyoma sem látszott.

Gyerekkoromban folyton faggattam apámat, hogy miért vagyok más. Miután számtalanszor elhessegette a kérdést, már nem is próbáltam megérteni.

Amikor Mae és én még kislányok voltunk, őt választotta helyettem, amikor eljött az ideje, hogy Pacsirtát válasszon, pedig én voltam az idősebb lánya.

Arra sem adott magyarázatot.

Az Aranykirály senkinek sem tartozott magyarázattal.

Apám becenevét leginkább királyságunk mérhetetlen gazdagságának köszönhette, amit azóta halmozott fel, hogy a nagyapámtól átvette a koronát.

Quentis nem volt gazdag az uralkodása előtt. Nagyapám szenvedélyei a nők és a bálok voltak, és a népe pénzét extravagáns ostobaságokra költötte. Ő volt az oka annak is, hogy ez a kastély aranyozott volt.

Apám úgy döntött, hogy bölcsebben használja fel az erőforrásainkat. A vagyonát elzárva tartotta a kastély alatt, nem a falakon, közszemlére téve azt. Ám még az Aranykirály sem tudta pénzzel megoldani ezt az adósságot.

– Kell lennie más megoldásnak – makacskodott Banner. – A turahiak nem vehetik el tőlem. Ez nem lehet…

– Banner. – Apám hangja mennydörgésként visszhangzott a falakról. – Hagyj magunkra.

– Királyom…

– Hagyj. Minket. Magunkra.

Banner, a mindig hűséges hadvezér, késlekedés nélkül távozott, csizmája kopogott, ahogy átkelt a termen.

– Kifelé! – parancsolta apám az őröknek. Bannerrel ellentétben itt nem volt vita.

Most, hogy ők is távoztak, csak mi maradtunk. A család.

Egy pillanat múlva penge előrántásának suhogása hallatszott, majd egy kés pengéje nyomódott a torkomhoz.

– Mit műveltél? – dühöngött Mae.

– Vedd le rólam azt a kést. – A történtek után nem maradt energiám a húgom marhaságaira. Pillanatok választottak el attól, hogy levessem magam egy újabb szikláról, és ő úgy gondolta, hogy most a legalkalmasabb az idő, hogy kipróbálja a kése élességét? Tényleg?

Meglökdöstem a kezét, és eltoltam a pengét a nyakamtól. De csak azután, hogy a csuklóját megrántotta, éppen csak annyira, hogy felszakítsa a bőrt, és kibuggyant egy csepp vérem.

– A francba! – sziszegtem, és az ujjbegyemet a vágáshoz nyomtam. – Tényleg megvágtál? A fenébe, te egy igazi démon vagy!

– Mondd el, mit csináltál! – csattant fel.

– Semmit. Nem csináltam semmit.

Gyönyörű vonásai eltorzultak a dühtől.

– Akkor miért téged akar Zavier herceg?

– Honnan tudhatnám? – Letöröltem a vért a nyakamról, és felbámultam rá, miközben az ujjamat beletöröltem a ruhaujjam aljába. – Talán nem szereti a szőkéket.

A húgom nekem rontott, a másik keze ökölbe szorult, készen arra, hogy orrba vágjon, de mielőtt közel kerülhetett volna hozzám, apa keze átkarolta és megállította a lendületét.

Kitépte a kést a lánya markából, és a padlóra dobta, mely aztán meg sem állt egészen trónja emelvényének lépcsőjéig.

– Mae – dorgálta Margot. – Ezzel nem segítesz a helyzeten.

– Csinált valamit, anya! Átverte őt, vagy…

– Elég volt. – Apa parancsa nem hagyott teret az ellentmondásnak. Elengedte Mae-t, és leguggolt előttem, karamellszínű tekintete a szememet kutatta. – Válaszolj őszintén. Találkoztál már Zavierrel a mai nap előtt?

– Nem. – Megráztam a fejem. – Soha.

– Keresztezted valamelyik turahi útját, mióta megérkeztek?

– Egyszer sem.

– Hol voltál ma?

Az igazságból semmi jó nem származott volna. Apa nem tudott a sziklaugrásról. Banner azt hitte, hogy csak azért mentem fel a kilátóhoz, hogy rajzoljak, hogy jobban lássam a várost, és hogy kimeneküljek a várfalak közül. Margot és Mae pedig azt hitte, hogy szeretek a parton úszni.

Nem volt rá esély, hogy apa inkább bátornak, mint vakmerőnek látta volna kedvelt időtöltésemet.

– Elmentem kirándulni a szabadba. Aztán elmentem úszni.

A szeme összeszűkült, mintha megérezte volna, hogy ez nem a teljes igazság.

– És még?

– Amikor visszaértem, összefutottam Dime testvérrel az egyik galéria előtt.

– Melyik galéria volt az?

– A… Krux.

– A francért izgat téged annyira az a terem! – csattant fel, orrcimpái kitágultak.

Összerezzentem.

– Sajnálom.

Többször is mondta már nekem, hogy az nem megfelelő hely arra, hogy ott töltsem az időmet. Apám nem értette, miért érdekelnek a Vonulások. Ahogy azt sem, a mai nap nem a művészetről vagy a szörnyekről szólt. Csak egyszerűen az a galéria volt a legegyszerűbb útvonal ahhoz, hogy észrevétlenül besurranjak.

Apám felsóhajtott.

– Mi történt még ma?

– Semmi. Miután találkoztam Dime testvérrel, felszaladtam az emeletre, hogy átöltözzek. Margot segített a hajammal. – Apa nem mozdult. Nem szólt. Gyanakvás villant a tekintetében, mintha tudta volna, hogy nem mondtam el neki a teljes igazságot.

A hallgatás volt az egyik kedvenc taktikája. Szerette látni, ki töri meg először a csendet.

Általában én voltam az. Bevallottam, hogy bujkáltam a tanáraim elől, vagy hogy maradékot csempésztem a vadászkutyáinak az asztalunkról. Bevallottam, hogy a konyhába lopakodtam finomságokért, vagy hogy elszöktem a testőreim elől, amikor a kikötőben jártam.

De az igazság arról a sziklafalról az enyém volt. Nem adtam volna be a derekam, ezzel kapcsolatban nem. Ha valami csoda folytán megtalálja a módját, hogy kihúzzon ebből a turahi zűrzavarból, akkor nem akartam elveszíteni a szabadság ezen apró szeletkéjét.

– Istenek. – Apám felsóhajtott, és végighúzta a tenyerét az állán. – Sajnálom, Dess.

Az egész testem összerándult. Mikor szólított utoljára Dessnek? Már évek óta nem tette. És még sosem hallottam, hogy bocsánatot kért volna bárkitől is.

A szelídség a szemében olyan idegen volt, hogy összefacsarodott tőle a szívem. Nem nézett rám így már… nos, nagyon-nagyon régóta. Gyerekkorom óta. Mióta felébredtem az éjszaka közepén, sikoltozva egy rémálomból, és apa napkeltéig magához ölelt.

– Sajnálom, hogy ezt kell tenned.

– Nem tehetem, apám. Kérlek, ne kényszeríts rá!

Végigsimította arcomat.

– Muszáj.

– Nem akarok hozzámenni. Kell lennie rá módnak, hogy ezt visszacsináljuk!

Hátradőlt, és szomorúan mosolygott rám.

– A menyasszonyfizetségtől eltekintve sem engedhetjük meg magunknak, hogy visszautasításunkkal feldühítsük a turahiakat. És nem törhetjük meg a Pacsirták oltalmát, főleg így, hogy nyakunkon a kruxok vonulása. Mae-nek kellett volna Turahba mennie. Neked kell átvenned a helyét. Most neked kell a Pacsirtának lenned.

Egy újabb szerződés, melyet vérrel írtak alá, és mágia pecsételt meg.

Ha egy király megtagadta, hogy a lányát egy másik királynak adja, akkor az apa holtan végezte. Tudomásom szerint még soha senki nem választotta a lányát a saját élete helyett.

Ilyen áldozatra biztosan nem számíthattam.

Az elrendezett házasságok kikötésein túl a Pacsirták oltalma alapvetően egy kereskedelmi szerződés volt. Mind az öt királyságot életben tartotta. Igazságosan. Mindannyiunk számára biztosította a boldoguláshoz szükséges erőforrásokat. És amikor eljött a sorsfordító Vonulás, a túléléshez is.

Azokat az erőforrásokat, amiket elő tudtunk teremteni – terményeket és marhákat –, elcseréltük olyanokért, amiket nem tudtunk. A vas, amire Quentisnek szüksége volt a fegyverek kovácsolásához, Ozarthból származott. Az épületeinkhez használt faanyag Turahból. Laine fűszereket és aranyat adott nekünk. Genesis pedig bányászta az olajat, amit a lámpáinkban és a kályháinkban égettünk.

Attól a naptól kezdve, hogy a Pacsirták oltalma megköttetett, a háborúk, amelyek egykor mindennaposak voltak szerte a kontinensen, hirtelen véget értek. De őseink attól tartottak, hogy az árukereskedelem önmagában nem lesz elég a törékeny béke fenntartásához, ezért úgy döntöttek, hogy a nemzeteket vérvonalaik útján is összekötik.

Minden generációban, minden Vonulás előtt egy lányt egy másik királyi családhoz adtak férjhez, hogy a gyermekeik mindkét országhoz kötődjenek.

A legutóbbi elrendezett házasság Laine és Ozarth között jött létre.

Az esküvők pazarul teltek. Minden királyságot meghívtak az ünneplésre, mivel az egyesülések mindannyiunkat a legfőbb érdekre emlékeztettek. Hogy a békét mindenáron meg kell őrizni.

Nem háborúzhattunk egymással és a kruxokkal is. A szörnyeknek ugyanis mindegy volt, hogy melyik országot támadják meg. Senkinek nem kegyelmeztek.

A kruxok hónapokra elsötétítették az eget, ezer és ezer csapkodó szárny takarta el a napot. Az állatállományt lemészárolták. A gabonát és gyümölcsöt megsemmisítették. Épületeket romboltak le, és fővárosokat pusztítottak el.

Az öt királyság azonban kitart, s a Pacsirták Oltalma óta kilenc Vonulást átvészelt már.

Kilenc házasságot ünnepeltek együtt.

Mae-é lett volna a tizedik.

Ha nincs az a nyavalyás Hetedik Láncszem.

– Ezt nem hiszem el – suttogtam. – Ez nem lehet igaz.

– Figyelj! – Apa a vállamra tette a kezét, és megrázott, az iménti szelídsége eltűnt. – Sok mindent kell még elintézni ma estig. Sok mindent kell megtanulnod.

– Nincs túl késő már ahhoz, hogy elkezdj felkészíteni engem egy idegen királyság irányítására?

– Odessa. – Apám ismét megrázta a vállamat. – Még a nyár vége előtt meg kell találnod az utat Allesariába! Aztán küldj üzenetet, hogyan találhatom meg és szivároghatok be a városba.

Tátva maradt a szám, miközben egyre csak visszahangzott fejemben parancsa.

– Mi-micsoda?

Egy légiót akart küldeni a turahi fővárosba? A Pacsirták oltalmának egy záradéka megtiltotta, hogy a királyságok támadást indítsanak egymás ellen. Az engedetlenségnek ugyanaz volt az ára, mintha megtagadták volna a lányuk házasságra való átadását.

A király halála.

A turahi főváros lerohanása nemcsak háborút indítana el, de apám életébe is kerülne.

Ezt nem gondolhatta komolyan. Vagy mégis komolyan gondolta?

– A komornáid elkísérnek téged a turahi útra – magyarázta. – Találj ki valami ürügyet, amivel egyiküket vagy mindkettőjüket visszaküldheted Quentisbe mindazzal, amit megtudtál.

– Brielle és Jocelyn velem tartanak?

– Allesaria felkutatása az elsődleges feladatod. Megértetted? Ez kulcsfontosságú a terveimhez. Nem késlekedhetünk. És az Oltalmazó erejéről is meg kell tudnod mindent, amit csak lehet. Találd meg a módját, hogy megöld őt.

Leesett az állam.

– Azt akarod, hogy megöljem az Oltalmazót?

Egy gyilkost. Egy embert, akiről az a hír járta, hogy megölte a legendás szörnyeket Turahban. Valószínűleg ő volt Calandra legjobb harcosa. Azt az Oltalmazót?

– Igen – erősítette meg apám. – Meg kell próbálnod. De legalább azt derítsd ki, hogy mire képes. Akárhány kémet is küldtem Turahba, egyikük sem tudta kideríteni az erejének mértékét vagy forrását.

– Az erejének? Ő… normálisnak tűnik. – Nos, többnyire normálisnak.

Az Oltalmazóról szóló pletykák szerint sebes, mint a vipera, s tíz ember ereje tombol benne. De az adottságai nem olyanok voltak, mint a Vostereké. Úgy tűnt, nem rendelkezik a cseppfolyós és vérmágiával. Ma biztosan nem mutatott semmilyen erőt.

Kivéve a szemét. Neki sem volt sugár a szemében, pont, mint nekem. És a szeme színe is megváltozott – hacsak nem képzelődtem. Nem voltam biztos benne, hogy mi is a valóság. Egy órával ezelőtt még azt sem tudtam, hogy létezik olyan, hogy Hetedik láncszem vagy menyasszonyfizetség, de most itt voltam, és éppen egy unatkozó, merengő hercegnek készültem fizetségül szolgálni.

Margot felé pillantottam, egy cseppnyi együttérzést remélve.

Nem. Egy cseppre sem számíthattam. Még mindig dühös volt.

Mae egyre közelebb araszolt az eldobott késéhez.

Apa pedig… nos, idegesnek tűnt. Mintha a marionettjei nem engedelmeskednének a rángatott zsinóroknak.

Csak ennyi voltunk neki. Bábuk. A pörgés a fejemben hirtelen megállt, amikor feleszméltem.

– Te kitervelted ezt? – A tengeri kígyókat, a zsoldosokat és bármi mást, ami a fejében volt?

Fintorogva ráncolta a homlokát.

– Tényleg azt hitted, hogy Banner légiósai nem tudnak megölni néhány tengeri kígyót?

Tehát igen, mindez csak a terve része.

– Emberek haltak meg. Úgy küldtél katonákat a Krisenthen, hogy tudtad, nem térnek majd vissza? – Mondd, hogy nem. Kérlek, mondj nemet. Képtelen lennék újra a szemébe nézni, ha csalinak használta az embereit valami politikai cselszövéshez.

– A szörnyek valóban a kereskedelmi útvonalon támadnak. Minden egyes élet elvesztése tragédia volt. Miután rájöttünk, hogy az út már nem biztonságos, megrendeztük néhány hajó eltűnését. A fedélzeten lévő összes katona hazatért titokban. De ezt a turahiaknak nem kell tudniuk.

A vállam megereszkedett. Már ez is valami volt.

– Nem értem. Mae-nek három hónap múlva hozzá kellett volna mennie. Miért nem vártad meg egyszerűen a napéjegyenlőséget? Miért csaltad most ide őket?

– Nem tudok három hónapot várni. Évek, évtizedek óta próbáljuk megtalálni az Allesariába vezető utat. Mindazokból, amiket feltételezhetünk, a főváros mélyen a Turah hegységben van. Ha így van, télen lehet, hogy egy hadsereg számára járhatatlan lesz az odavezető út. Azt akartam, legyen rá Mae-nek elég ideje, hogy megtaláljuk a módját, hogyan törhetünk be a városba, és hogy egy légió még a havazás előtt megtegye az utat. Különben várnunk kell jövő tavaszig. Ha a kruxok Vonulása hamarabb kezdetét veszi, mint ahogy azt a tudósok jósolják, elveszítem az esélyemet.

– Az esélyt mire? Turah meghódítására?

Az állkapcsa megrándult.

– Van valamijük abban a városban, ami kell nekem.

– Micsoda?

– A részleteket nem fontos tudnod. De létfontosságú, hogy még a Vonulás előtt utat találjak a városba. Ez az egyetlen esélyünk, hogy megállítsuk a kruxokat.

Az idő megállt. Ahogy a szívem is.

Megállítani a kruxokat. Lehetséges lett volna? Tényleg meg lehet akadályozni, hogy a szörnyek elpusztítsák Calandrát? Valahogy meg lehetett volna akadályozni a kastély galériájában látható borzalmakat?

– Hogyan?

– Ezt nem tudom elmagyarázni. Még nem. De a népünk érdekében meg kell tenned. Bíznod kell bennem. Találj nekem utat Allesariába!

– De a szerződések. Mi van a…

– A szerződéseket meg lehet szegni, Odessa. Ezt ne feledd.

A fejembe bosszúszomjasan visszatért a lüktetés.

– Hogyan? Az azt jelentené, hogy meghalsz.

– Nem feltétlenül.

Miről beszélt?

– Nem értem.

Visszatette a koronát a fejére.

– Nem is kell.

Nem számított, hogy értem-e a finom részleteket. Apámnak nem állt szándékában beavatni mindenbe. Csak annyit akart az orromra kötni, amennyit feltétlenül tudnom kellett, hogy teljesíthessem a parancsát.

– Honnan tudtad, hogy Zavier herceg jönni fog, amikor felbérelted őket, hogy végezzenek a tengeri szörnyekkel? – kérdeztem.

Sóhajtott, szemmel láthatóan bosszús volt kérdéseim sora miatt, de azért válaszolt:

– Több forrásból is úgy értesültünk, hogy mostanában gyakrabban utazik együtt a vadászaival. Nem volt rá garancia, de érdemes volt megkockáztatni a dolgot. Amikor megtudtuk, hogy az Oltalmazót és a főpapot is látták a csoportjukkal, feltételeztem, hogy Zavier is köztük van.

– A menyasszonyfizetségre mégsem számítottál?

– Az… váratlanul ért.

Ismét megdörzsöltem a halántékomat, a fájdalom visszatért, ahogy próbáltam értelmet találni ebben a beszélgetésben.

– Tehát felbérelted a turahiakat, hogy megöljék a tengeri kígyószörnyeket, és idehívtad őket, hogy begyűjthessék a fizetséget, tudva, hogy Zavier valószínűleg velük tart, mindezt abban a reményben, hogy a herceg majd… mit is tesz? Egy pillantást vet Mae-re, fülig beleszeret, és követeli, hogy hónapokkal a tervezett időpont előtt feleségül vehesse?

Apám gúnyosan felhorkant.

Én buta! Elfelejtettem, hogy apa nem hisz a szerelemben.

– Azt reméltem, hogy nyitott lesz az esküvő időpontjának előrébb hozására – felelte. – Hogy ha idejön, rábeszélhetem, hogy a kereskedelmi útvonalaink megerősítése érdekében hamarabb vegye őt feleségül. Keményen dolgoztunk azon, hogy feltöltsük a raktárainkat, és felkészüljünk a krízisre. Turah két évig szenvedett az aszálytól. A földjeik nem hoztak elég terményt ahhoz, hogy a Vonulás alatt is el tudják látni magukat. Azt reméltem, hogy felgyorsíthatjuk az esküvőt, cserébe a gabonaszállítmányok növeléséért. Akkor Mae velük hajózhatott volna, még a nyáron, hogy több ideje legyen felkutatni Allesariát.

– Mi lett volna, ha a herceg nem jön ide? Mi lett volna, ha nem akarja elhalasztani az esküvőt?

– A legrosszabb esetben elfogadták volna az aranyat fizetségként, és Zavier csak a napéjegyenlőségkor veszi el Mae-t.

Csakhogy valójában ez volt a legrosszabb eset. Engem választott.

– Miért választhatott engem?

Apa szemöldöke között mély ránc képződött.

– Nem tudom.

– Talán azt gyanítja, hogy Mae kémnek készült?

– Bolond lenne, ha nem hinné ezt. Nem titok, hogy Calandra minden királysága kíváncsi Allesaria hollétére. De ez az egyetlen lehetőség, ami során nem áll módjukban visszautasítani bennünket.

Egy lehetőség, amely csak ennek a házasságnak volt köszönhető.

– Nem gondoltam, hogy visszautasítja Mae-t – tette hozzá apám. – Ez nagy hiba volt a tervemben.

Az ő gondolkodásmódját a tervezés, az ármánykodás határozta meg. Senkiben sem bízott. Számított az árulásra. És ritkán érte meglepetés.

Mae elhúzta a száját.

– Ki kellett volna hagynunk őt ebből.

– Valószínűleg igazad van – motyogta apánk.

De ma semmi okuk nem volt arra, hogy kihagyjanak. Egy semmi kis hercegnő voltam, aki megelégedett azzal, hogy szürkeségében eltűnjön a falak között, és egy lépéssel a húga mögött álljon. Apám jelentéktelen idősebb lánya voltam, aki a halott feleségétől született. Már jegyben álltam a tábornokával, és semmiképpen sem voltam versenytársa Mae-nek szépségében vagy bájaiban.

A családomban senkinek sem volt oka azt gyanítani, hogy Zavier herceg szemet vethet rám.

A kezem remegni kezdett.

– Nem vagyok kém. Nem vagyok harcos. És az is biztos, hogy nem vagyok bérgyilkos. Én ezt nem tudom megtenni. – Amikor utoljára kardot fogtam, a fegyvermester a gyengélkedőre küldött, mert elvágtam a saját tenyeremet.

– Megteszed – közölte apám. – Ismételd meg a parancsot!

Nagyot nyeltem.

– Fel kell kutatnom az Allesariába vezető utat. Aztán ki kell ismernem az Oltalmazó erejének forrását. És ha lehetőségem lesz rá, azt akarod, hogy meg is öljem őt.

Egy másik személyt.

Arra kért, hogy vegyek el egy életet.

– Igen. – Apa megkönnyebbülése szinte tapintható volt. – Meg tudod csinálni. Meg kell tenned. Akkor hazahozlak majd.

Ez lehetetlen volt. Miután elhajóztam Quentisből, kételkedtem benne, hogy valaha is visszatérhetnék.

Különösen, ha – vagy amikor – a turahiak rájönnek, hogy kém vagyok.

Vagy ha az Oltalmazó előbb öl meg engem, mint én őt.

– Bíznod kell bennem – suttogta apám. Egy csókot nyomott a homlokomra, aztán felállt, és biccentett Margot-nak. – Készítsd elő.

Az esküvőmre. Estére.

Hat

Margot üvöltése betöltötte a szobámat:

– Hozz. Egy. Kéket!

– Sajnálom, felség. – Brielle arca kipirult, verejték gyöngyözött a halántékán, és beborította barna haját. Pisze orra fölött méz színű szeméből riadalom sugárzott, miközben ötödszörre is a gardróbomba szökkent, hogy a karján lévő három szürke ruhát három másik szürke ruhára cserélje.

Az elmúlt négy órában Brielle fel s alá rohant a kastélyban, és a mostohaanyám minden egyes elvakkantott parancsának engedelmeskedett, kivétel nélkül. De találni egy kék ruhát a szekrényemben? Lehetetlen volt. Ezt mindketten tudtuk. Brielle egyszerűen túl kedves volt ahhoz, hogy szembeszálljon Margot-val.

Ha Jocelyn itt lett volna, már az elején megmondja Margot-nak, hogy nincs egy szál kék ruhám sem. Csakhogy Jocelynt elküldték a patikába, hogy fogamzásgátló teát készíttessen nekünk az útra.

Amióta elhagytuk a tróntermet, Margot pontosan azt tette, amire apám utasította: Brielle és Jocelyn segítségével felkészített engem mind az esküvőre, mind a kontinensen átívelő költözésre.

Lehet, hogy nem volt hagyományos árnyalatú esküvői ruhám, de minden egyéb szempontból menyasszonyt csináltak belőlem.

Mindazt a kényeztetést, amit Mae reggel megkapott, ma délután nálam felgyorsították. A fürdőkamrámban forró, zubogó fürdőt engedtek – a nagyapám extravagáns aranyozására a kastélyon nem volt mentség, de a belső vízvezetékek meglétét kimondottan élveztem. A bőrömet hámlasztották, olajozták és illatosították.

A hajamba virágokat tűztek. Brielle egy bonyolult, sűrű fonatokból és csavarásokból álló hajkölteményt alkotott, ami végigfutott a gerincemen. Jocelyn barack színű pirosítóval púderezte be az arcom, és rózsaszínre festette az ajkamat. A szemhéjam csillogott, és a szempilláimat fekete festék hangsúlyozta. Karkötők díszítették mindkét csuklómat, és arany virágos fülbevalók sorakoztak mindkét fülemben.

Huszonhárom évem alatt még soha nem voltam ilyen szép. Mint egy hercegnő. De valahányszor megpillantottam a tükörképemet, a rám váró eseményektől való rettegés olyan erővel szorította össze a gyomromat, hogy el kellett fordulnom.

– Ez előbb-utóbb elfogy. – Margot hajfestékkel teli tégelyeket gyömöszölt a három falhoz rakott láda egyikébe. – Keresned kell egy piacot Turahban. Addig is, óvatosan mosd a hajadat.

Zavier herceg barna hajú feleséget választott, így hát barna kellett maradjak.

Margot olyan erővel csapta be az utazóláda fedelét, hogy megrándultam a fésülködőasztal előtt a székemben. Miután bereteszelte, felállt, és felmérte a szobát, hátha kihagyott valamit.

De már csak a bútorok maradtak. Az ékszereimet becsomagolták és elpakolták a szappanokkal, krémekkel és bőrtonizálókkal együtt. Három szütyőnyi aranypénzt is tett oda nekem. Jocelyn elpakolta a vázlatfüzetemet és a kedvenc ceruzáimat. Brielle összehajtogatta a kedvenc ruháimat, és elrakta őket az alsóneműimmel és a papucsommal együtt.

Jó vagy rossz dolog volt, hogy mindenem elfért három bőröndben? Egy inas kevesebb mint egy óra alatt le tudta vinni és bepakolni mindenemet a kocsiba.

Volt egy pár könyv, amit szívesen elvittem volna, de azok a kastély könyvtárához tartoztak, és amikor kértem, hogy hozzák el őket, Margot azt mondta, hogy nincs rá idő. Turahban is lesznek könyvtárak, nem igaz?

Brielle a leghalványabb színű szürke ruhámmal a kezében fordult ki a gardróbból.

– Ez áll a legközelebb a kékhez.

Még csak nem is hasonlított a kék szín egyetlen árnyalatához sem. Főleg nem ahhoz a merész, élénk színhez, amit a legtöbb menyasszony viselt az esküvőjén. A ruha majdnem fehér volt.

A szín, amibe a halottakat öltöztettük.

A szín, amit temetéseken viseltünk.

– Teljességgel alkalmatlan! – vágta rá Margot.

– Ez tökéletes. – Felálltam, és mielőtt Margot kivehette volna a ruhát Brielle kezéből, elkaptam, és az öltözőparaván mögé mentem vele.

– Ez nem kék – erősködött Margot.

– Megfelelő lesz.

– Biztos már bepakoltuk a kék ruháidat.

Gúnyosan felhorkantam, miközben levetettem a szaténköntöst, amit a fürdés óta viseltem. Tényleg nem tudta, hogy csak szürke ruháim vannak? Vagy csak gyakorolta, hogy mit mond majd apámnak, amikor ő megkérdezi, hogy miért a gyász színét viselem a szertartáson?

A szoknyarész nagy volt, és a csípőmtől a lábfejemig hullámzott. A felső hímzett csipkéből készült, szürke és fehér gyöngyökkel díszítve. Hátul mély V alakú kivágása volt, ami szabadon hagyta a gerincemet.

– Ez a ruha tökéletes. Mae hátba szúrhat anélkül, hogy bármi az útjában lenne – jegyeztem meg.

– Odessa. – A paraván mögül nem láttam, de valószínűleg ráncolta a homlokát. – Ne dramatizáljuk túl!

Egy csattanás visszhangzott a legközelebbi falon túlról. Pont úgy hangzott, mintha egy váza csapódott volna a padlóhoz.

Kihajoltam a paraván mögül, és felhúztam a szemöldökömet.

– Én dramatizálnám túl? – Nem a megfelelő lányt oktatta ki. Margot csak legyintett egyet.

– Csak öltözz már fel! – Újabb csattanás hallatszott a szomszédból.

Miközben engem kicsinosítottak és összekészítettek az utazásra, a húgom olyan hisztit csapott, amilyet nyolcéves kora óta nem láttam tőle. Talán ha Mae befejezte a szobája szétverését, beköltözhet az enyémbe.

Úgyis üres volt már – nem maradt itt semmi, ami hozzám kötődött volna.

Felöltözve és készen kiléptem a paraván mögül, majd körbepillantottam a lakosztályban, és a tekintetem megakadt az ágyon. A takaró gyűrött volt attól, hogy a holmimat oda halmozták, mielőtt ládákba rakták volna. Vajon fogok még ebben a szobában aludni? Vagy ma este már Zavier ágyán kell osztoznom? Kirázott a hideg.

– Brielle, hagyj magunkra! – parancsolta Margot.

– Igenis, felség. – A komornám pukedlizett, majd az ajtóhoz sietett. Neki is csomagolnia kellett, hiszen velem jött Turahba.

Margot megvárta, hogy becsukódjon az ajtó.

– Ágyba kell vele menned.

Egek.

– Tényleg le kell folytatnunk ezt a beszélgetést?

Tizenhárom éves koromban mindent megtanultam a szexről egy gyógyítótól. Bármilyen hiányosságot is hagyott az oktatásomban, azt a szobalányok pótolták. Nem volt szükségem Margot tanácsaira, hogy mihez kezdjek az ágyban a férjemmel.

– Voltál már férfival? Bannerre, vagy…

Amikor eljegyeztük egymást, azon tűnődtem, hogy Banner ágyba akar-e majd vinni az esküvő előtt. De Brielle azt mondta, hogy van egy szeretője a városban. Egy nő, akit évek óta ismer.

Vajon még mindig vele hált? A gondolat, hogy mással van, sosem zavart. Talán az esküvőnk után már zavart volna, de ezzel többé nem is kellett foglalkoznom, nem igaz?

Soha nem feküdtem le Bannerrel, de egyszer volt egy fiú. Tizenöt éves koromban. Szeplős arcú, ragadós nevetéssel. Az istállóban dolgozott.

Apám rájöhetett, hogy felcsempésztem őt a szobámba, mert egy nap lementem hozzá az istállóba, de ő addigra már elment a városból is. Mennyit fizetett neki apa, hogy elhagyja Roslót? Biztosan nem egy egész láda aranyat.

Az értékem egyre csak emelkedett. Milyen jó nekem!

– Igen, voltam már férfival – közöltem Margot-val. – Következő téma?

Ejtette a témát? Persze hogy nem.

– A királyok nagy hatalmú emberek. A nagy hatalmú férfiaknak pedig gyakran vannak… elvárásai.

– Margot. – Megborzongtam. – Kérlek, hagyd abba. Könyörgök.

Természetemnél fogva kíváncsi voltam, de apám hálószobai szokásai a legkevésbé sem érdekeltek.

– Nem véletlenül nézi el mindenki Mae-nek a kis kalandjait – folytatta Margot. Mert Mae a csábítási képességeit gyakorolta? Pfuj. – Zavier kedvére kell tenned – magyarázta. – Minél boldogabb attól, hogy a felesége vagy, annál kevésbé fog hátsó szándékot sejteni.

Mert egy hercegnek, akit rendszeresen leápolnak az ágyban, egyből elmegy a józan esze?

Esetleg igaz lenne ez Genesisben vagy Ozarthban, vagy Laine-ben, vagy akár Quentisben. De kétlem, hogy Zavier a maga hagyatékával olyan volt, mint a többi herceg.

Turah majdnem akkora rejtély volt, mint az Oltalmazó személye.

Az uralkodóik betartották a Pacsirták oltalmának kikötéseit. Tartották magukat a kereskedelmi és ipari szerződésekhez, de csak éppenhogy. Ha szövetségek kiterjesztéséről, kapcsolatok építéséről és az egység ápolásáról volt szó, Turah kapui zárva maradtak.

Három nemzedékkel ezelőtt a Vonulás megtizedelte a turahi fővárost.

Nos, a korábbi fővárost. A népvándorlás előtt a turahi főváros Perris volt, egy tengerparti város, Roslo tükörképe az öböl túloldalán.

A népvándorlás után a király ahelyett, hogy újjáépítette volna a várát, inkább romokban hagyta azt, és a turahi hegyekbe költöztette az erődítményét.

Allesariába.

Tudomásom szerint egyetlen idegen uralkodót sem hívtak még el a turahi fővárosba. Nem volt rajta Calandra térképein. Leírását egyetlen könyvben sem lehetett megtalálni.

Minden év elteltével az Allesaria körüli titokzatosság csak fokozódott. Vajon tényleg megmenthettük a népünket a kruxoktól? Mit rejtegettek a turahi fővárosban, amit apám annyira magának akart? Más királyok is tudtak róla? Vagy csak ő?

Minden bizonnyal nem ő volt az egyetlen király, aki kíváncsi volt Allesariára. Voltak, akik a város felkutatására indultak, és soha nem tértek vissza. Mivel egyetlen más király sem kényszeríthette őket arra, hogy felfedjék a pontos helyét, nem lehetett mást tenni, mint hagyni, hogy a turahiak egyre távolabb húzódjanak a szövetségeseiktől.

Egészen mostanáig.

Egészen a Pacsirták oltalmáig.

Nem véletlenül képezték ki Mae-t olyan komolyan, már gyerekkora óta. Ő lett volna az első idegen hercegnő, aki beteheti a lábát Allesariába. Lehetősége nyílt volna rá, hogy leleplezzen többgenerációnyi rejtélyt. Felderítsen egy olyan királyságot, amely megelégedett azzal, hogy a sötétségben éldegéljen.

És ezt a feladatot most rám bízták.

Zavier nem akarta megkönnyíteni a dolgomat. Túlságosan is közelről, túlságosan is alaposan figyelhetett meg minket a trónteremben. Gyanította, hogy apám készül valamire? Biztos, hogy ez a menyasszonyfizetség többről szólt, mint pusztán arról, hogy Zaviernek nem akaródzott feleségül vennie Mae-t.

Talán elég volt egy pillantást vetnie rám, és tudta, hogy ártalmatlan vagyok. Nos, teljes mértékben igaza volt.

Újabb csattanás hallatszott Mae szobájából. Már több mint egy órája megállás nélkül tombolt. Mi maradt még, amit össze lehetett törni?

– Tényleg nincs kiút ebből? – Nem volt semmilyen mód arra, hogy Mae átvegye a helyemet, és eltűnjön egy távoli országba egy herceggel?

– Hallottad a Voster papokat. – Margot arckifejezése megenyhült, egy csipetnyi együttérzést láttam rajta. – Megmondom apádnak, hogy készen állsz.

Tényleg készen álltam? Érdekelt ez bárkit is?

– Találkozhatok Arthyval, mielőtt elmegyek? Szeretném megölelni búcsúzóul.

Margot bólintott.

– Természetesen.

– Köszönöm.

Kisimította szőke haját az arcából, és kiviharzott a szobámból.

Túl csendes lett a lakosztályom, miután eltűnt. Túl üres. Hallgatóztam, hátha hallok még valamit, de Mae szobájában is csend lett.

Ha már nem térhettem vissza ide, még volt pár dolog, amit össze kellett pakolnom. Belopóztam a gardróbomba, a legtávolabbi sarokba léptem. Miután hátranéztem, és meggyőződtem arról, hogy valóban egyedül vagyok, leguggoltam a földre.

Megrángattam a falhoz legközelebbi deszkát. Meglazult, és feltárult egy kis rekesz, amire tízéves koromban bukkantam rá véletlenül.

Mae és én aznap bújócskáztunk. Utált elbújni, mindig is inkább a hunyó szeretett lenni, de ha túl nehéz volt rátalálni a rejtekhelyemre, dühös lett.

A húgomat nemcsak Margot és apa kényeztették el, hanem én is.

Az aznapi játékunk során, annyi évvel ezelőtt, én ebbe a sarokba húzódtam, a szürke ruhák mögé bújtam, és vártam, hogy megtaláljon. A deszka elmozdult a talpam alatt, és én megtaláltam ezt a rejtekhelyet.

Nem tudtam, kié volt ez a szoba a születésem előtt, de talán egy másik hercegnő használta a lakosztályt, amíg ebben a kastélyban élt. Talán egy rég elfeledett nagymama. Szívesen hittem úgy, hogy olyasvalaki használta előttem ezt a kis rekeszt, akivel egy volt a vérünk. Hogy ő volt az, aki az első alkalommal meglazította a deszkát, és beletette az emléktárgyait.

Hogy a nyakláncot, amit tizenhárom évvel ezelőtt találtam, ő viselte a nyakában.

Előhalásztam a bőrkötéses vázlatfüzetet, amit tavasszal vettem a piacon.

Az első oldalon egy vázlat volt Margot-ról, amit azután rajzoltam, hogy tanúja voltam egy veszekedésének apámmal. A szája lefelé görbült, az arca nyúzott volt, a szeme könnyekkel teli. Ezt a rajzot soha nem mutattam meg neki. Túl valóságos volt. Túl nyers.

Margot nem szerette a valóságot és a nyersességet.

A második oldalon lévő rajz Mae-t ábrázolta, a gyakorlótéren. A szája sikolyra tátva, a kezét ökölbe szorította az oldalán. Néha azon tűnődtem, vajon azért sikoltozik-e folyton, mert akkora teher nehezedik a vállára.

Talán abbahagyja most, hogy átpakolták az enyémre.

Azon a pár vázlaton kívül az oldalak üresek voltak. Úgy terveztem, hogy Arthyról, a kastélyról, Bannerről vagy bármi másról készült rajzokkal töltöm majd meg őket, mindazzal, amit inspirálónak találok. Ehelyett ez a füzet a Turahról és az Oltalmazóról gyűlő jegyzeteimet őrizhette ezentúl.

A könyv alatt ott pihent a nyakláncom. A finom lánc gondosan fel volt tekerve. Ahogy felemeltem, a medál megcsillant a fényben.

Egy ezüstszárny volt rajta, aranyszín körbe foglalva. Csakhogy ez nem arany volt. Az árnyalata vörös és narancssárga volt, és olyan fényes, mint a holdtölte szeptember végén.

Soha máshol nem láttam ezt a szimbólumot. Átkutattam a könyvtár könyveit. Lerajzoltam és elvittem a kikötőbe, hátha valaki felismeri a rajzot.

De ennyi év után is rejtély maradt a jelentése.

Visszahelyeztem a deszkát, elrejtve a rekeszt, aztán felálltam, vigyázva, hogy ne lépjek a ruhám uszályára. A füzetet az utolsó, még le nem zárt ládába dugtam. A nyakláncot a ruhámba rejtettem, a mellemet ölelő anyag közé.

Úgy döntöttem, hogy amíg el nem érem Turaht, amíg nem érzem magam eléggé biztonságban ahhoz, hogy hátrahagyjam a nyakláncot, addig velem marad.

Abban a pillanatban, ahogy a medál a bőrömhöz simult, felmelegedett. Mintha a fém gyorsabban felvette volna a testem melegét, mint az arany vagy az ezüst. Vagy talán bensejéből sugárzott ez a melegség. Ez legalább annyira rejtélyes volt, mint maga a szimbólum.

Éppen kiléptem a gardróbból, amikor kinyílt a szobám ajtaja, és Mae lépett be rajta.

– Befejezted a szobád szétrombolását? – érdeklődtem.

– Jó, lehet, hogy összetörtem néhány dolgot. – Megvonta a vállát. – Hogy éreznéd magad, ha az egész fiatalságodat azzal töltötted volna, hogy készülsz valamire, reménykedsz benne, csak hogy aztán kitépjék a kezedből?

– Dühösen.

Nem volt egyedül ezzel az érzéssel. Én is dühös voltam. De én szétvertem emiatt a lakosztályomat?

– Királynő akarok lenni! – jelentette ki.

– Én pedig nem. De egyikünknek sincs választása.

Mae szemügyre vette az arcomat, a ruhámat, a hajamat.

– Gyönyörű vagy.

– Köszönöm.

Sóhajtott, a válla megereszkedett.

– Hiányozni fogok neked? Te nekem biztosan.

– Igen. – Átszeltem a köztünk lévő távolságot, és bár én voltam az alacsonyabb, gyengébb testvér, a karomba húztam.

Ő összerezzent. A húgom nem volt jó az ölelésben, de én mégis megöleltem. Minden egyes ölelésért, amit megtagadtak tőlem, mindig megpróbáltam kettőt adni Mae-nek.

Ugyanez volt igaz Arthalayusra is. Minden reggel átmentem a gyerekszobába, hogy megöleljem a kisöcsémet.

Közelebb húztam, szorosabban öleltem Mae-t, amíg végül hozzám nem simult, és nem ölelt vissza. Lehet, hogy magasabb, erősebb, szebb volt, de én még mindig a nővére voltam, és bár rendszerint győzködni kellett, kis idő után engedett az ölelésemnek.

– Még mindig lehetsz királynő. Apánk majd szervez egy másik házasságot neked.

Egy másik herceggel, egy másik királyságban.

Mae felnevetett.

– Majd rákényszerít, hogy menjek hozzá Bannerhez.

Ezt nem zárhattuk ki. Ha nem volt elérhető herceg, egy tábornok volt a következő legjobb választás. És ez biztosíthatta Banner hűségét a családunkhoz az elkövetkező években.

Arthy csak hároméves volt. Apám uralkodásából még sok év volt hátra, de ahogy öregedett, egyre nagyobb szüksége volt hűséges katonákra.

Margot küzdött azzal, hogy teherbe essen, miután Mae megszületett. Három gyermeket szült, melyek mindegyike holtan jött világra. De végül, mielőtt apám új feleséget keresett volna magának, hogy fiúörököst adjon neki, Margot életet adott Arthalayusnak.

Nem lehettem itt, hogy lássam, ahogy fiatal férfivá cseperedik. Nem is fogom őt ismerni?

– Meg kell ölelned néha Arthyt, miután én már nem leszek itt – mondtam neki. – Ígérd meg nekem, hogy így lesz!

– Megígérem.

Borzalmas volt, ami az ígéreteit illleti, de reméltem, hogy talán ezt az egyet majd betartja.

Még néhány szívdobbanásig öleltük egymást, mielőtt kiszabadította magát.

– Eszedbe ne jusson visszatérni, amíg meg nem szerzed az információt, ami apának kell!

A testvéri szeretet ideje lejárt. Vissza a feladathoz.

– Nem fogok.

– Soha nem fognak megbízni benned. Ne hagyd magad átverni, akárhogy kedveskednek!

– A kedvesség rossz. Értem.

Mae felsóhajtott.

– Szörnyű kém lesz belőled.

– Ebben egyetértünk – mondtam nevetve. – Egyéb tanács?

– Ne halj meg. – Mae megérintette a hajamat a halántékomnál. – Könyörtelennek kell lenned, Dess.

Könyörtelen. Mindketten tudtuk, hogy ez az ő specialitása volt, nem az enyém.

– Szeretlek, Mae.

– Én is szeretlek.

Mielőtt még egyszer megölelhettem volna, kinyílt az ajtó, és apa besétált, Margot-val szorosan a nyomában.

Mae viselkedése azonnal megváltozott. Minden lágysága eltűnt. A kezét a háta mögött összekulcsolta, hátrahúzta a vállát, és inkább hasonlított az egyik őrre, mint egy hercegnőre. Olyan volt, mint Banner.

Ha apa úgy dönt, összeházasítja őket, a végén még egész jó páros lenne belőlük.

Apám karamellszínű szeme tetőtől talpig végigfutott rajtam. Az orrlyuka kitágult, ahogy a válla fölött Margot-ra pillantott.

– Nem tudtál volna neki egy kék ruhát keresni?