Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: Kulcslyuk Kiadó Kft.

Szondy Máté

Szeretem, de kimerültem

A szülői kiégés kezelése

Szeretem, de kimerültem

Copyright © Szondy Máté, 2026

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2026

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-031-4

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Fiaimnak

„Amikor gyerekünk lesz, az olyan, mintha markológépet próbálnánk vezetni egy porcelánboltban. Begipszelt lábbal. Fordítva felvett símaszkban. Részegen.”
(Backman, 2021)

„Tökéletes szülők igenis léteznek.
Csak nekik nincs gyerekük”
(Ismeretlen szerző)

Előszó

- Elásni?! Na ne… milyen szülők vagytok ti?

- Nem igazából, persze. Csak felmerül néha… viccből. Amikor nagyon durva a helyzet. Ti nem szoktatok viccelődni?

- Ez nem vicces! Az ember nem gondol ilyet a saját gyerekéről!

- Hát, mi viccesnek szoktuk találni, főleg, amikor egyszerre merül fel bennünk. Aztán összenézünk, nem ássuk el a gyereket, és próbáljuk túlélni a napot.

- Ne haragudj, azért ez mégis felháborító, nem is szeretném tovább hallgatni! –kapcsolódik be a harmadik anyuka a beszélgetésbe.

- Mi nem arról fantáziálunk, hogy kinyírjuk a gyereket – szólal meg a negyedik anyuka –, csak arról, hogy elutazunk kettesben valahova nagyon messzire. Csak a férjem és én, a gyerek nélkül.

És így tovább.

A valóságban ritkán hallunk ilyen őszinte beszélgetéseket, de ha az emberek nem tartanának a többiek megvető tekintetétől, a szülői eszmecserék során gyorsan kiderülne, hogy sokan küzdenek a gyerekneveléshez kapcsolódó fáradtsággal, kimerültséggel, negatív érzésekkel – melyekhez sokszor még mardosó szégyen és bűntudat is társul.

Ez a könyv a szülői kiégésről szól. Sokak szerint talán ez a kiégés legnyomasztóbb formája: a munkahelyi kiégéssel szemben ugyanis itt a váltás nem opció, nem lehet felmondani, sem új karriert kezdeni – a szülőség egy életen át tartó szerep. Szintén fontos különbség, hogy a munkához kapcsolódó negatív érzések megosztása egyáltalán nem kelt megütközést (a „kinyírnám a főnökömet…!” teljesen átlagos fordulat bármely baráti beszélgetésben). Ezzel szemben a szülőség kapcsán megjelenő negatív érzések és gondolatok sokszor még ma is tabusítottak – mintha szégyenteli titokról lenne szó, amelyekről nem lehet beszélni.

Pedig a ki/meg beszélésre hatalmas lenne az igény. A könyv írása közben többekkel megosztottam a kézirat témáját – amikor szülőknek meséltem róla, korábban még soha nem tapasztalt lelkes érdeklődést tanúsítottak, és szinte mindenki felajánlotta, hogy szívesen mesélne a témával kapcsolatos élményeiről.

Mielőtt azonban belevágnánk, először is gyorsan tisztázzuk: az, hogy a szülői kiégésről olvasol, nem jelenti azt, hogy…

…rossz szülő vagy

…elrontottál valamit

…ne tartanád fontosnak a szülőséget

…nem szereted a gyereked.

Egyszerűen azt jelenti, hogy emberként reagálsz egy kihívást jelentő helyzetre, és tagadás helyett szeretnéd a lehető legjobban kezelni a problémákat.

Ezzel szemben sokszor hallhatunk olyan üzeneteket, melyek azt sugallják (illetve gyakran határozottan állítják), hogy a szülőséggel kapcsolatban csak a szépről és a jóról szabad beszélni. Bárki, aki mást mond, az a tradicionális értékek rombolója és ezzel párhuzamosan minősített nemzetvesztő. A megközelítés hívei a szülői kiégést a modern társadalom valamilyen elfajzásának tekintik, és nosztalgiával képzelik el a régmúlt idők szüleit, akik még igazi szülők voltak. A valóság ezzel szemben az, hogy a szülőség már az ókorban vagy a középkorban sem volt könnyű feladat – írásos bizonyítékok szólnak arról, hogy az anyák a régmúltban is küzdöttek a fáradtsággal és kimerültséggel (annyi különbség persze valóban van, hogy ma már az apák is megtapasztalhatják ezt az állapotot).

Az, hogy mennyire merülünk ki a szülőség feladataiban, számos tényezőtől függ: van-e támaszunk, milyen a gyerekünk, a személyiségünk, az élethelyzetünk, milyen társadalmi elvárások nehezednek ránk – attól viszont biztosan nem, hogy mennyire vagyunk jó és erkölcsös emberek. A felelősségünk ezzel kapcsolatban ott kezdődik, hogy felfigyelünk-e a szülői kiégésünkre, és – ha igen – megpróbálunk-e fordítani a folyamaton. Reményeim szerint ebben is segíthet ez a könyv.

Ember az ilyen?!

A politikai és a vallási témáknál talán csak a gyereknevelési kérdések szoktak nagyobb indulatokat kiváltani. A „meddig hagyjuk sírni a gyereket”, „hányszor etessük”, „használhat-e képernyőt” sok esetben szenvedélyes hitvitává válik – és a válaszokból messzemenő következtetéseket vonunk le a másik fél morális állapotára, józan eszére, de akár az emberi mivoltára nézve is. „Nem darabolja fel neki az ételt?! Ember az ilyen?!” vagy „Feldarabolja neki az ételt?! Ember az ilyen?!”

Hasonló reakciók néhány olvasómban talán velem kapcsolatban is megjelennek majd, amikor például különböző nevelési stílusokról vagy épp a szülői tekintélyről írok. Nem azért, hogy csökkentsem ennek ódiumát, de már itt jelzem, hogy a következőkben leírtak nem szubjektív vélemények, hanem tudományos kutatások eredményei. A gyereknevelés témáját hál’ istennek sokan vizsgálják empirikus eszközökkel, morális, erkölcsi előfeltevések nélkül (vagy legalábbis félretéve azokat).

Valószínűleg felmerül az olvasóban az a kérdés, hogy a saját élményeim mennyire színezik át a leírtakat. Nos: szülőként, de nem a szülői tapasztalatom alapján írtam a szülői kiégésről. Bár sokan esküsznek a mély, érzelemdús személyes élmények megosztásának erejére, én azt gondolom, hogy az egyéni példák általánosítása helyett közelebb kerülünk a valóság megismeréséhez a tudomány eszközei segítségével.

Végül pedig egy „figyelmeztetés”: bár a következőkben sok szó esik majd szülőségről, gyerekekről és gyereknevelésről, a célom nem az, hogy nevelési tanácsokat adjak (ezt sokan megteszik helyettem), hanem hogy felhívjam a figyelmet a szülőség egy fontos, de kevésbé tárgyalt oldalára és hatására.

Egy születés története

A könyv, amelyet a kezedben tartasz, kedves olvasó, eredetileg nemcsak a szülői kiégéssel foglalkozott volna, hanem – általánosabban – az emberi kapcsolatok „elfáradásával”. Szabó-Bartha Anett kolléganőmmel közösen kezdtünk el foglalkozni ezzel témával, mert azt tapasztaltuk, hogy – míg a munkahelyi kiégésről már sokat lehet olvasni – az emberi kapcsolatok területén jelentkező kiégés alig-alig tárgyalt kérdés. Belevágtunk a munkába, az anyag és az oldalszám nőttön-nőtt – ezért végül úgy döntöttünk, hogy két külön könyvben dolgozzuk fel a kapcsolatok elfáradását: az egyikben a párkapcsolati, a másikban szülői kiégést. A kétfajta élmény időnként elválik egymástól. Előfordulhat, hogy húszévesen már eleged van a Tinder-randikból, de a szülői kiégés még nem érint. És fordítva: lehet, hogy belefáradtál a szülőségbe, de párkapcsolati kiégést nem tapasztalsz. Máskor viszont a kétfajta élmény kéz a kézben jár és kölcsönösen erősítik egymást – ebben az esetben érdemes ezt a két könyvet „ikerkönyvekként” olvasni.

1. Miről beszélünk?

Kezdjük az alapokkal: mi is az a szülői kiégés, és miben különbözik más, a szülők által gyakran átélt negatív állapotoktól? Azután tisztázzunk két általánosabb kérdést. Egyrészt azt, hogy a gyerekvállalás általában hogyan hat a boldogságra, másrészt pedig azt, hogy vajon a férfiakra milyen hatással van a szülővé válás. Vajon ők is kiéghetnek?

1. fejezet: Mi az a szülői kiégés?

Nem hirtelen történt. Nem olyan, mint amikor idegösszeomlást kaptam. Azt bezzeg mindenki észrevette, és elkezdtek aggódni, hogy „jaj, te szegény, mi lesz veled”. Szép lassan alakult. Mintha egyre inkább belepne valamilyen szürke, fullasztó por – amit először próbálok letörölni, de csak jön, jön és jön. Aztán már meg sem próbálom, hagyom, nincs mit tenni. Egy idő után persze mások is észreveszik: „Mi van veled, nem alszol? Minden rendben?” Persze hogy nem alszom, és persze hogy nincs minden rendben. De ennél sokkal többről van szó – és arról nem lehet csak úgy mesélni másoknak – mondja Nóra.

Először azt hittem, hogy csak fáradt vagyok. Minden szülő fáradt, nem? A kicsi egyéves volt, a nagy öt – durva időszak. Reménykedtünk, hogy majd egyre jobb lesz. „Majd, ha átaludja az éjszakát.”, „Majd, ha nagyobb lesz.”, „Majd, ha már bölcsibe jár.” De a fáradtság nem múlt el. Nem segített egy-egy szabad hétvége, egy átaludt éjszaka, egy nyaralás. Fizikailag talán kipihentem magam, de valami nem stimmelt. Olyan volt, mintha folyamatosan beteg lennék egy kicsit, mintha bujkálna bennem valami.

Ezzel párhuzamosan pedig észrevettem valamit, ami ijesztőbb volt, mint a fáradtság. Megváltozott a kapcsolatom a gyerekekkel. Eleinte nem látványosan, nem voltak nagy törések, csak egyre kevesebb örömöt éreztem, egyre kevésbé tudtam figyelni rájuk. Persze, csináltam, amit kellett, életben tartottam őket, de közben olyan volt, mintha kívülről nézném magam, és nem kapcsolódtam hozzájuk. Elkezdtem szégyellni magam, dühös lettem magamra, aztán Bencére, hogy miért nem segít többet – mindenkire.

Korábban büszke voltam arra, hogy kétgyerekes anyuka vagyok, most meg legszívesebben elbújtam volna egy kő alá. Minden teherré vált, és úgy éreztem, hogy csapdában vagyok, amelyből nincs kiút. Mennyi idő még, mire a kisebbik is kirepül? Még 17 év legalább – addigra már öregasszony leszek.

Közben egyre türelmetlenebb lettem a gyerekekkel, egyre többször tettem vagy mondtam olyan dolgokat, amelyekről később úgy éreztem, hogy igazából nem én voltam. De szerintem ez érthető, nem? Maga hogyan bírná ezt az állandó feszültséget? És arról még nem is beszéltem, hogy úgy éreztem, teljesen „elbutulok”. Képtelen vagyok figyelni, elfelejtek mindent – én, aki majdnem elkezdtem a doktori képzést!

És a legeslegrosszabbat nem mondtam még – hogy erről nem lehet beszélni senkivel. Kinek panaszkodjak arról, hogy haragszom a gyerekeimre? Sőt, távol érzem magam tőlük? Hogy visszaadnám a szülői szerepet, ha lehetne? Ugye, ez nem túl szexi téma? Ezt senkinek sem lehet elmondani…

Tehát, miről van szó?

Ha szereted a definíciókat, akkor kezdjük azzal: a szülői kiégés egy olyan sajátos, kizárólag a szülői szerepre korlátozódó krónikus stressz-szindróma, amely tartósan fennálló, túlzott szülői megterhelés nyomán alakul ki. Legfőbb tünetei közé tartozik a szülői szereppel kapcsolatos elsöprő kimerültség, a gyerektől való érzelmi eltávolodás (a szülő egyre inkább „érzéketlenné” válik a gyerekkel kapcsolatban, és csak a legszükségesebb interakciókra szorítkozik), illetve a szülői hatékonyság- és teljesítményérzés csökkenése.

Fontos kritérium az is, hogy ez az állapot éles ellentétben áll azzal, ahogyan az illető korábban érzett a szülőséggel kapcsolatban – vagyis az addig szeretettel és lelkesedéssel végzett szülői tevékenységek kiégés esetén frusztráló teherré válnak. Vannak szülők, akik már a gyerek születésekor (vagy akár már előtte is) ugyanezt érzik: távolságot a gyerektől, a lelkesedés hiányát, kimerültséget és a hatékonyságérzés alacsony szintjét. Az ő esetükben nem kiégésről beszélünk, mivel az élményeik nem változtak meg.

Nem így kezdődött: Shakespeare nőalakjaitól a pelenkázásig

Ahogy a bevezetésben említettem, sok ismerősöm lelkesen ajánlkozott interjúalanynak a könyvhöz. Végül a legtöbb fejezetben Nóra és Bence (álnevek természetesen) példáján keresztül fogom bemutatni a szülői kiégés témáját.

Ismerjük meg őket: harmincas éveikben járó szülőpár, két gyerekük a nyolcéves Dávid és az ötéves Letti (szintén álnevek). Mind Nóra, mind Bence sokszor érzi magát feszültnek, fáradtnak, idegesnek – de sosem gondoltak magukra „kiégett szülőként”.

Nóra annak idején angoltanárként végzett (szakdolgozatát Shakespeare nőalakjairól írta), Bence pedig a MOMÉ-n tanult dizájnelméletet. Később Nóra egy multinál kezdett el dolgozni, Bence pedig esküvői fotósként. Mindketten érdeklődnek a lélek dolgai iránt, már a gyerekvállalás előtt falták az önsegítő könyveket (bár voltak különbségek: Bence nem értette Nóra Osho-mániáját, Nóra pedig Bence Csernus iránti lelkesedését találta furcsának).

Mi az a szülői kiégés?

A szülői kiégés nem egyetlen érzés, hanem több, egymással összefonódó tapasztalat együttese. Ezeket alapvetően négy kategóriába sorolhatjuk.

1. Az első dimenzió a szülő érzelmi és fizikai kimerültsége.
Bence egy teljesen lemerült, feltölthetetlen akkumulátorhoz hasonlította magát. Reggelente már a felkelés gondolatától is elment az életkedve, ha pedig a gyerekek körüli teendőkre gondolt, ólmos fáradtság lett úrra rajta. Úgy érezte, hogy elérte a határait – sőt, jóval túl is lépte azokat. Az idegrendszer folyamatos túlterheltsége egy idő után elkerülhetetlenül kiváltja az érzelmi és fizikai kimerültséget.

2. A második dimenzió az érzelmi eltávolodás a gyerektől.
Ez volt talán a legfájdalmasabb tapasztalat Nóra és Bence számára. Fizikailag jelen voltak ugyan, ellátták a gyerekeket, de belül hatalmas távolságot éreztek tőlük. Egyre ritkábbak voltak a játékos és örömteli együttlétek, a kapcsolat mindinkább a feladatokról, a logisztikáról és a „kell”-ekről szólt. Meg kell etetni, fel kell öltöztetni, venni kell neki valamit, tanulni kell vele…

3. A harmadik dimenzió a szülői kompetencia és sikerélmény elvesztése.
Nóráék egyre kevésbé érezték magukat jó szülőnek. Elkezdték megkérdőjelezni a saját alkalmasságukat, és azt élték meg, hogy kudarcot vallottak a szülői szerepben. Gyakori élmények az „elegem van…”, „nem bírom tovább…” – és persze az ezekhez kapcsolódó erős bűntudat.

4. Végül pedig a negyedik dimenzió az erős kontraszt a múltbeli és a jelenlegi szülői „én” között. „Emlékszem, hogy vártuk őket. És hogy milyen lelkesek és türelmesek voltunk. Mindent lefotóztunk, mindent megosztottunk.” Ez az összehasonlítás nemcsak bűntudattal, hanem erős gyásszal is jár – el kell siratnunk azt a szülőt, aki korábban voltunk.

A lelkesedéstől a kiégésig

A szülői kiégés nem egyik napról a másikra alakul ki: hosszú, hullámzó folyamatról van szó, különböző fázisokkal.

A kezdeti lelkesedés után az első fázis gyakran az állandó kimerültség. A szülő már akkor fáradtnak érzi magát, amikor reggel felkel. Aztán tudatosul benne, hogy milyen feladatok várnak rá, s ekkor megjelenik az érzelmi lehangoltság és kiüresedettség. Ilyenkor azt érezheti, elérte a határait, már semmit sem tud szülőként adni.

Ezt az állapotot idővel az érzelmi eltávolodás fázisa követi. Ekkor a kapcsolat negatív irányba változik: a szülő érzelmileg egyre kevésbé elérhető a gyermeke számára. Mindinkább „túlélő” üzemmódba kapcsol, ahol már semmi másról nincs szó, csak az alapvető logisztika megszervezéséről. Nincsenek érzések, örömök, nincs valódi érdeklődés.

A harmadik – és egyben legsúlyosabb – szakasz a szülői szerepben megélt kompetencia- és sikerélmény teljes elvesztése. Ebben a fázisban az ember úgy érzi, elege van a szülőségből, már nem talál örömöt a gyerekében (gyerekeiben), és képtelennek érzi magát arra, hogy tovább vigye a feladatait. Menekülne, de úgy érzi, hogy nincs kiút.

„Minden szürke. Nem érdekel semmi és senki. Nem hiszem, hogy ez valaha is jobb lesz…”

„Reggelente egyszerűen nincs erőm felkelni az ágyból. Hiába alszom, nem segít. Olyan, mintha egymás után három maratont futottam volna…”

„Nem bujkál benne valami? Olyan csendes volt reggelinél. Nem csúfolják az iskolában? Nem érik mikrotraumák a matekórán? Abból sosem volt erős. És ha emiatt pszichológushoz kell hordanom, azt miből fizessem ki? Majd még egy műszakot kell vállalnom, és ennél is kevesebbet leszek vele…”

Három beszámoló, három különböző szülőtől. Első ránézésre mindhárom vonatkozhatna a szülői kiégésre, de valójában mindegyik esetben másról van szó. Talán azt gondolod, hogy igazából mindegy is, hogyan nevezzük, hiszen ezek csak „címkék”. De – ahogy a következő fejezetben látni fogjuk – a címkék nagyon is fontosak, ha segítenek kijelölni a változás útját.

„Minden szürke”
Depresszió, szülés utáni depresszió

A szülés utáni depresszió (postpartum depresszió) egy olyan hangulatzavar, amely rendszerint a szülés utáni hetekben-hónapokban jelentkezik. Tünetei közé tartozik a tartósan levert hangulat, az érdektelenség, az erős bűntudat vagy alkalmatlanság érzése az anyaság terén, esetenként ingerlékenység vagy szorongás, valamint súlyos esetben akár önsértő vagy a babára vonatkozó agresszív gondolatok is.

Bár a kiégésben szenvedő szülőt is ugyanúgy jellemezheti alvászavar, kimerültség, motiválatlanság és a „meneküléssel” kapcsolatos fantáziák, az ő hangulata más életterületeken viszonylag érintetlen maradhat – például élvezheti a munkáját vagy a baráti kapcsolatait. A szülői kiégés tehát nem jár általános depresszív hangulattal, hanem specifikusan a szülői szerephez kötődő kimerültséget és érzelmi kiüresedést takarja.

A két állapot időbeli lefutása is eltér egymástól. A szülés utáni depresszió időben körülhatároltabb: jellemzően hat hónapon belül lecseng. A szülői kiégés tünetei viszont gyakran ezt követően jelennek meg, vagy éppen a szülés utáni depresszióból fejlődnek ki, és a panaszok tartósan fennmaradhatnak.

Ezenkívül lényeges különbség az is, hogy míg a szülés utáni depresszió kialakulásában a biológiai (hormonális) tényezők rendkívül fontos szerepet játszanak, addig a kiégés elsősorban a hosszan fennálló szülői stressz és erőforráshiány eredménye.

Azt is tudjuk, hogy a szülés utáni depresszió sok esetben előre jelzi a szülői kiégés későbbi kialakulását, illetve a kiégés is hozzájárulhat a depresszív hangulat megjelenéséhez – így egy egymást erősítő, ördögi kör alakul ki, amely fokozatosan rontja a szülő mentális egészségét és a szülő-gyerek kapcsolat minőségét.

„Nincs erőm semmihez”

Krónikus fáradtság

A krónikus fáradtság egyfajta ólmos, tartósan fennálló fizikai és mentális kimerültség, melynek hátterében sokféle ok állhat (például krónikus betegség, alváshiány, túlterheltség). Ha ez az állapot fél évnél tovább tart, akkor beszélhetünk krónikus fáradtság szindrómáról (CFS). Ez az extrém fáradtság pihenésre sem enyhül, és sokszor más testi panaszok (például izomfájdalmak, koncentrációzavarok) is kapcsolódnak hozzá.

A végtelen kimerültség és elcsigázottság valószínűleg sok szülőnek ismerős, mégis fontos különbségek vannak a krónikus fáradtság és a szülői kiégés között. A szülői kiégés ugyanis nem pusztán fáradtságot jelent, hanem érzelmi tompaságot a gyerekünkkel kapcsolatban és ürességérzést a szülői szerepben. Ezzel szemben a krónikus fáradtságban szenvedő személyekre nem jellemző, hogy érzelmileg eltávolodnak a számukra fontos emberektől.

„Minden félelmetesnek tűnik”

Generalizált szorongás

A generalizált szorongás a szorongásos zavarok egy típusa, melynek lényege a túlzott, kontrollálhatatlan aggodalmaskodás számos különböző dolog miatt (legalább hat hónapon keresztül). Tipikus tünetei a folyamatos feszültség, nyugtalanság, koncentrációs nehézség, izomfeszülés, alvászavar és ingerlékenység – és persze az állandó aggodalom.

Szülőként természetesen előfordulhat, hogy aggódunk a gyerek miatt. Eleget eszik? Jól alszik? Rendben fejlődik a mozgása, beszéde, értelme? Nem marad le a többiektől? Nincs valami rejtett betegsége, amiről még nem tudunk? Eleget mozog? Túl sokat ül a képernyő előtt? Szorong? Túl érzékeny? Túl zárkózott? Vajon elmondja, ha valami bántja? Van önbizalma, vagy túl kemény magához? Vannak barátai – mármint igazi barátai? Nem bántják az iskolában? Ő nem bánt másokat? Lehet, hogy rossz társaságba keveredett? Mi van, ha már szexuális életet él? Mi van, ha még nem él szexuális életet? Elég okos? Nem tartják strébernek? Nem zaklatják online? Nem lát túl korán olyat, amit nem kellene? Kedves emberré válik? Lesz benne együttérzés? Nem lesz túl önző… vagy éppen túlságosan önfeladó? Megállja majd a helyét nélkülem? Képes döntéseket hozni? Talál munkát, amit nem utál? Lesznek céljai? Nem kallódik el? Nem éri baleset? Iszik? Drogozik? És így tovább…

Igen, a szülőség az aggodalmak végtelen tárházát nyitja meg a szorongó ember előtt, de ez önmagában még nem generalizált szorongás. Ahhoz ugyanis arra van szükség, hogy a félelmek – változó intenzitással, de – az élet minden területére kiterjedjenek. Az egészségre, a munkára, a jövőre, az anyagiakra – mindenre.

Ezzel szemben a szülői kiégés nem az állandó aggodalomról szól, hanem inkább arról, hogy a szülő a hosszan tartó megterhelés hatására érzelmileg kiürül, és sokszor már szorongani vagy bevonódni sincs ereje. Sok kiégett szülő arról számol be, hogy úgy érzi, feladta a folytonos aggódást – ez inkább apátia, nem pedig fokozott szorongás.

Generalizált szorongás esetén a szülő nem távolodik el a gyerekétől – éppen ellenkezőleg, rendszerint folyamatosan jelen akar lenni, mert úgy érzi, hogy kizárólag az állandó jelenlétével védheti meg a félt szörnyűségektől.

Összességében a generalizált szorongás fő jellemzője az általános, jövőre irányuló szorongás, míg a szülői kiégés ismertetőjegye a szülői szerepre vonatkozó kimerültség, kiüresedés és érzelmi távolság.

Más-más megoldás

Hogy miért fontos nevet adni annak a nehézségnek, amellyel küzdünk? Mert az állapot meghatározza, hogy milyen lépések segíthetnek a kezelésében. A szülés utáni depresszió esetében például egészen másfajta terápia hatékony, mint a szorongás vagy a krónikus fáradtság esetében.

3. fejezet: Egy újabb címke?! Bravó, pszichológusok…

„Többek között azért sem szeretem a pszichológusokat, mert mindent felcímkéznek, patologizálnak. Régen csak rosszcsont volt a gyerek, ma már ADHD-s. Régen egyszerűen feszült volt az ember, mielőtt megjött neki, most meg »premenstruális szindrómája« van – vagy valami ilyesmi.”
Vajon azzal, hogy „szülői kiégésről” beszélünk, nem ragasztunk-e valamilyen orvosi címkét egy normális folyamatra? A szülők fáradtak és kész, mit kell ezt patologizálni? A címkézés és a medikalizálás veszélyével valóban érdemes foglalkozni – már csak azért is, mert az utóbbi években a szakmai nyelvhasználat mellett a közösségi médiumokat is elárasztották a pszichológiából „kölcsönvett” kifejezések, és egyre gyakrabban találkozunk a jelenség negatív hatásaival.

Toxikus és társai

Toxikus, nárcisztikus, red flag, triggerel – a sort hosszan folytathatnánk: manapság a laikusok magánbeszélgetéseiben is hemzsegnek a pszichoterápiás nyelvből származó kifejezések. Ez a jelenség egyrészt örömteli módon azt jelzi, hogy az emberek érdeklődnek a pszichológia és az önismeret iránt – másrészt komoly veszélyeket is hordoz magában.

A címkézés ugyanis valójában nem segíti sem az önismeretet, sem a kapcsolatokat: sok esetben „fegyverként” használjuk őket a (pár)kapcsolati konfliktusokban („az anyád bizonytalan kötődése miatt menthetetlen nárcisztikus vagy”). Sőt, a leminősítés mellett sokszor az önfelmentés eszközévé válnak („sajnos nem tudok változni, mert traumatikus kötődési mintám van”).

Attól, hogy valaki nem ért egyet velünk, még nem biztos, hogy toxikus. Csak azért, mert jól érzi magát a bőrében, még nem feltétlenül nárcisztikus.