Vámos Miklós

Teendők
halálom után

Vámos Miklós

Teendők
halálom után

ATHENAEUM

ATHENAEUM KIADÓ

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 374 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Kora reggel a telefon csöngése ébresztette föl. Ferde fények hasogatták a szoba plafonját.

Alig volt képes rávenni magát, hogy kimásszon az ágymelegből. Szép álma szakadt félbe. Távoli tengerparton kóborolt, repdeső ingben és bermudában (olyanja sose volt). Mezítlába belesüppedt a homokba, ami, ha jobban megnézte, nullásliszt volt, végestelen-végig. Ezt idáig miért nem vettem észre, gondolta. Liszt Ferencről kéne elnevezni ezt a pazar nyaralóhelyet, szerencsére még nem fedezték föl a turisták. Liszt Ferenc plázs? Hm, a hajléktalanok itt összemarkolhatnának maguknak annyit, amiből kenyeret süthetnek. Igen, de akkor előbb-utóbb elfogy. Ám egyetlen hajléktalant se látott a hófehéren kanyarodó partszakaszon, tudni vélte, hogy Zanzibárban van, ahol ő most jár először.

Ebbe csörömpölt bele a készülék. Amióta leejtette, inkább károgott, mintsem csilingelt, a tárcsa egy darabkája is letört. Komor férfihang: Jó napot, Füsti Tamást keresem!

Kevés híján azt felelte, Füsti Tamás már meghalt. Akkor eszébe jutott, hogy őt is így hívják. De emberemlékezet óta Tomnak szólítja szinte mindenki. Gyerekkorában a családban azért, hogy a Tamásra ne ugorjanak mind a ketten az apjával. Később úgy elterjedt, hogy az óvodában és az iskolában is Tomozták. Kovboj vagyok! – jelentette ki. Egészen addig tetszett neki, míg egy irodalmár barátjától megtudta, hogy Tom az utcán kódorgó, gyógyintézetből szabadult vagy szökött bolondok beceneve volt Shakespeare korában. Tom of Bedlam, mivel a bolondokházát Londonban Betlehemnek hívták, rejtélyes okból, ebből lett a Bedlam. Gondoljunk Szegény Tamásra a Lear királyban. Hát… gondoljunk. De hiába, a Tom már annyira ráragadt, hogy inkább túltette magát e bennfentes információn.

Az vagyok, Tom, ööö. Füsti Tamás, mondta kis késéssel, rekedten, első megszólalása gyakran ilyenre sikeredett a napok kezdetén. A férfi a vonal túlfelén, szinte hadarva: Az újpesti rendőrőrsről hívom, behoztak a kórházba egy embert, néha nincs eszméleténél, angol útlevelet találtak nála, aszerint Pé Smit, vagyis Smith (minden betűt külön ejtett), ha az övé egyáltalán, egy tiszta pillanatában azt állította, hogy Sanyi, de semmi rokona nem él már Magyarországon, csak egy távoli ismerőse, Füsti Tamás, szóval érti… tudja, kiről beszélek? Nem én. Ötlete sincs? Nincs. Egyszóval nem ismeri? Szerintem nem. Hogyhogy szerintem? Hát… szóval nem. Biztos ebben? – a rendőr fölemelte a hangját.

Tom a vállára eresztette a telefonkagylót, leköhögte a torkáról az éjjeli lepedéket, és: Ha választani kell, a Sanyinál ismerősebben hangzik a Smith! – angolmód ejtette. A rendőr, hosszabb szünet után: Most mi van? Bocs, viccelni próbáltam. Ne viccelődjön a hatósággal, mert…! – fenyegetően hangzott. Jól van, na… nézze, fogalmam sincs, ki lehet. Értem, mégis arra kell kérnem, fáradjon be hozzánk, diktálom a címet. Pillanat, minek fáradjak, ha nem ismerem? Szembesítjük, mert hátha. Mi lesz, ha nem megyek? Elküldjük önért a járőrt, idézéssel, és behozza.

Füsti Tamásnak esze ágában se volt kukoricázni a hatósággal. A Kádár-rendszerben szocializálódott, adódtak nehézségei az államhatalommal. Vagy tíz éve már kitört a fapados kapitalizmus, de nem akart kockáztatni, pláne egy ilyen hülyeség miatt.

Mikor menjek? – kérdezte csüggedten. Majd keressük! – a rendőr köszönés nélkül bontotta a vonalat. Füsti Tamás rosszat sejtett. Utálta az ilyen zavaros helyzeteket. Feszültségszükséglete nulla. Minden telefoncsörrenéstől és hivatalosnak látszó borítéktól összeugrott a gyomra. Ám a szóban forgó hívást hamar elfelejthette, ez ügyben többé nem keresték.

*

Alex, a lakájok gyöngye – ezek a gazdája, Lord William szavai – egészen váratlanul maradt egyedül, ha jól számolja, negyvenkét hosszú év után. Hihetetlen. Sőt őrület. Bizonyos szempontból szorosabb kapcsolat fűzte őket össze, mint a házastársakat, persze, erotika nélkül. Abból a gazdájának rengeteg jutott, idős korában is. Nekem meg… – ezt inkább befejezetlenül hagyta. Mindegy már.

1957-ben fogadta föl az úr. Ez volt a szerencsés fordulat, a csoda, az égből pottyant áldás. Akkor az úr még nem volt Lord William, e magas megbecsülést később kapta a királynőtől. His Excellencynek sem kellett vagy lehetett szólítani, az valamivel hamarabb hullott az ölébe, helyesebben a nyakába. Oda akasztotta Franco a kitüntetést, amihez ez a titulus járt.

A lakájok gyöngye most úgy érezte, mintha életfogytig tartó szabadságvesztésből szabadult volna, ám egyelőre nem volt képes örülni neki. Mászkált föl-alá a Knightsbridge 33.-ban. Meglepő, hogy a hatodik emeleti lakás szobáiban minden pontosan ugyanolyan, mint eddig, noha a gazdája, az úr, a Lord elszállt innen. Azt, hogy hová, Alex nem találgatta. Félt belegondolni. Van olyan, hogy pokol, van mennyország? Ha igen, a gazdája ugyan melyikbe került?

Mélyeket sóhajtott, ábrándos hangulatba került, ami nem volt jellemző rá. Ki gondolta volna, hogy ez lesz az élettere, ilyen mérhetetlenül hosszú ideig. Az elegáns és hórihorgas férfiú ötvenhétben parancsolt rá, hogy szedje össze a holmiját, és legyen az inasa. Magáé a cselédszoba, ha megfelel.

Mi az, hogy megfelelt? Sose jutott nekem saját szoba addigi életembe. Főleg nem ilyen tágas, napfényes. A hátsó udvarra nézett, ahol a szőnyegeket porolja az összes hozzá hasonló inas, vagy ahogyan a gazdája szerette mondani, lakáj. Butler. A szomszéd házban, a kert téglafalának túloldalán lovakat tartottak. Rendszeresen kikocogtak rajtuk a Hyde Parkba. A Lord szerint régebben a mi udvarunkon is voltak lovak, tervezgette, hogy beszerez egyet. Sanyi úr, ért maga a lovakhoz? Én, kérem tisztelettel, nemigen. Pedig ahonnan maga jött, ott szőrén ülik meg őket, ugye? Kérném, mi nagyon szegények voltunk. Azért föl tud ülni egy lóra? No, azt végképp nem, tisztelettel, nálunk csak tehenek voltak, én azoktól is rettegtem. Nagy hős maga! Mi tagadás, Mr. Lorenzi. De Lorenzi, helyesbített a Lord, nemességi jel.

Alex a továbbiakban ügyelt rá, hogy soha el ne felejtse a de-t. Ám csak ritkán volt szükség a gazdája teljes nevére, kezdetben Mister Williamnek kellett hívni, aztán Sir vagy Lord Williamnek. Excellencynek ritkábban, többnyire mókaképpen.

A Lord csakis angolul beszélt hozzá, már akkor is, amikor őt még Sanyi úrnak szólította. Majd kijelentette, hogy válasszon most már magának angol nevet. Smith? – kérdezte ő félénken, elvégre az Kovácsot jelent. Rendben, mondta a Lord engedékenyen, de akkor írja úgy, hogy Psmith, az elegánsabb, a P néma. Alex Psmith, jó lesz.

Attól fogva úgy hívta: Mr. Alex. Ha vicces kedvében volt: Monsieur Jean.

Alex magyar vezetékneve még ritkábban hangzott el, mint a Lordé, legföljebb hivatalokban. Mindegy, angol nem lett őbelőle, maradt, ki volt, a Kovács Sándor, tisztelettel, Ladánybenéről. A falujában úgy ejtették: Ladánbene. Erre tisztán emlékszik, pedig milyen régen volt ő a Kovács Sanyika, a Csikós-dűlő legvégiről, az utolsó házból. Szegény anyja szerint pendelyes korában mindig mosolygott. Később ezt abbahagyta. A Lord kifejezetten utálta, ha mosolygott, ne vigyorogjál, szólt rá angolul. Hallhatta elégszer, amíg le nem szokott róla. No, valaha jókedvem volt, gondolta. Örültem, hogy inas lehetek itt, megvan mindenem.

Kezdetben nem értette, hogy a Lord miért nem hajlandó megszólalni az anyanyelvén, elvégre Pécsett született. Onnan emigrált, először Hollandiába, aztán jött a U. K.-be. Itt lett belőle William V. de Lorenzi, a Lőrinci Vilmosból. Szerette, ha ennek alapján olasz nemesi családból valónak hiszik. Aztán persze a lordság (egészen pontosan: lovagság) mindent felülírt. Néha arra hivatkozott, hogy a magyart szántszándékkal felejtette el, annyira haragszik a magyarokra, a szülei és a két öccse miatt. All right. Alex számára ez előnyös volt, gyakorlatilag a gazdájától tanult meg angolul.

Súlyos teher gyönge vállainak, hogy annyi intéznivaló szakadt rájuk. A nagy tükörben kifejezetten göthösnek látta magát. Ha van ilyen szó. Sajnos már szinte mindent elfelejtett magyarul. Egész felnőtt életében angolul kellett beszélnie és a számára varrott lakájegyenruhákban feszítenie, amiket gazdája úgy hívott: livery. Hófehér inggel, függőleges cirádlikkal, előírásszerűen megkötött nyakkendőcsokorral. Tulajdonképpen ma van az első nap, amikor maradhat háziköntösben, és reggelizhet a konyha tálalószigeténél, az egyik bárszékre telepedve. A Lord soha életében nem használta azokat, ő a félig kerek ebédlőben étkezett, többnyire egyes-egyedül.

Vinni kell az ügyeket majd, az irattartóban találtaknak megfelelően. No, ráér.

Énnekem nincsenek örököseim, tudtommal. Szóra érdemes örökségem sincs, úgyhogy mindegy. A Lordnak vannak örökösei, bár nem itten, Nagy-Britanniában, helyettük mégis az állítólagos jóbarát, az ügyvéd úr happol el mindent. Az a szemét.

De csitt, hallgat a száj, nincsen gond.

Azért ez igazságtalan. Oh, well, a gazdája sose foglalkozott az igazsággal. Ő a pénzzel foglalkozott. A befektetésekkel. Alex tudomása szerint Spanyolországban rengeteg földbirtoka lett, kapta vagy vette, ki tudja. Valahogyan emiatt adták át neki odakünn az Excellencységet eredményező kitüntetést, személyesen Francisco Franco elnök, akit akkor még köztisztelet övezett fővezérként, ami spanyolul Caudillo. Állítólag ő volt a spanyol Führer.

A Lordship a királynő őméltóságától valamilyen jótékonysági munkáért jött. Alex erről keveset tudott. A gazdáját a palotába hívták be, amire nagyon büszke volt, féltérd, kardlappal vállra ütés meg minden. Ritkán mesélt el bármit a lakájának. Ha ő próbált kérdezősködni, az úr intett a mutatóujjával, hogy most nem alkalmas az idő. A napok kezdetén, amikor bekészítette a reggelit a kerek asztalra, félénken megkérdezte: Kérem szépen, beszélhetek? Rendszerint azt a választ kapta: Majd holnap! – s egy királyi intést, miszerint húzódjon szépen vissza a konyhába vagy a szobájába. Lord William egyedül akart reggelizni, hogy elolvashassa közben a bibliáját, a Wall Street Journalt. Az is a lakáj teendői közé tartozott, hogy e lapot fölhozza, pontban nyolc órakor. A ház előtt található Mister Jack, az újságárus bódéja. Már jól ismeri Alexet. Mondani se kell neki, hogy megtarthatja az aprót, a Lord rendelkezett így, tudott nagyvonalú lenni, ha akart. Ez így ment, hosszú évtizedek óta.

Csak a hátulsó rovatok érdekelték a Lordot, a rejtélyes számsorok, valamilyen részvényei miatt. Ezt se mondta el soha, gondolta Alex. Ami őszerinte nem tartozott rám, abba nem avatott be. Nem baj, akkor is áldassék a neve, amiért kimentett a gyűjtőhelyről, ahová a forradalom után Angliába menekülteket bezsuppolták. Sokszor jöttek delegációk vagy bizottmányok, nézték a félrabokat, mintha háromfejű borjak volnának. Az egyiket ő vezette. Elbeszélgetett többekkel. Rejtély, hogy miért engem választott megmentése alanyául. Akkor még hajlandó volt megszólalni magyarul: Ön, uram, ki? Kovács Sándor, tisztelettel. Honnan való? Én, kérem, Ladánbene! Mi? Ladánbene, tisztelettel, Lajosmizse mellett. Értem, és vajon akar-e ön lenni inas?

Így kezdődött.

A Lord az újságot általában összekente a lágytojással. A Wall Street Journalt utána én is átlapoztam, de nem sokat értettem belőle. Így éltünk mi kettecskén.

Amikor jókedve volt, s ez ritkán fordult elő, Lord Billnek nevezte magát, főleg ha felhajtottak néhány pohárral. Két italt szeretett, a Glenfiddich Single Malt Scotch Whiskyt, abból is a tizennyolc éveset. Skóciából hozatta, méregdrágán. Csak az kellett neki. Meg a portói, abból húszéveset akart, Portugáliából hozatta. Néha ittak Calvadost, abból jó volt, amit a csemegés tartott a Knightsbridge-en. Tőle telefonon rendelték, minden egyébbel együtt, a baguette-től a cipőpasztáig. A Lord szerint a Calvadosnak trou normand az igazi neve, normann lyuk, mert étkezés előtt kell hörpinteni belőle, csinál egy nagy lyukat az ember gyomrában, hogy jó sokat ehessen. A Glenfiddich mellé szivarozni szokás, az Upmannokat Hollandiából küldték neki ajándékba, születésnapjára, karácsonyra és más jeles alkalmakra, ahhoz a gyárhoz személyes kapcsolatok fűzték.

Alex ki nem állhatta az ügyvédet, hiába hajtogatta a Lord, hogy sokat köszönhet neki. Talán ez volt az egyetlen kérdés, amelyben nem fogadta el a gazdája határozott véleményét. Jól egymáshoz csiszolódtunk, gondolta. Szavak nélkül is értettem. Bármit kért, megtettem neki, sose zúgolódtam. Összenőttünk, mint a sziámi ikrek. Azért persze mindig és mindenkor ő volt a boss, én a butler.

A fontos iratok egy kartontartó három zsebét töltik meg, már kitüremkednek. Át kell nézni mindent. Vár rá a könyvespolcok egy része is, emlékekkel, albumokkal. De olyan jó egy kicsit megülni nyugton, mint álmos madár a fészkén. Ma van az első nap, a legelső, hogy nem köll nekilátni a cipőknek. Bármilyen hihetetlen, százötven pár lábbelije van a Lordnak, ebben még nincsenek benne a félcsizmák, a gyógypapucsok és a szandálok. Alex mindennapi teendői közé tartozott, hogy alaposan bekenje őket a legfinomabb fényesítőkrémmel, aztán puha ronggyal áttörülje, végül a kis marokkefékkel is átmenjen rajtuk. A Lord valósággal rajongott a csillogó-villogó cipőkért, de csak azokat viselte, amelyek fülbemászón nyikorogtak. Alex is szerette hallgatni. A sajátjaival soha nem sikerült ilyesfajta zenét csinálnia, hiába suvikszolta őket hosszasan. Pedig a Lordtól kapta őket, az ő megunt cipőit hordta. Rajta nem nyikorogtak. Furcsa. Talán ő nem elég súlyos ehhez, a gazdája majdnem kétszer annyit nyomott, gyakran ellenőrizte a testsúlyát az utcai mérlegen, az is ott állt a ház bejáratánál.

Kéjes élvezet, hogy ma be se kell lépnie a nyolc és fél méter hosszú closet folyosóra, ahol kétoldalt lógnak az öltönyök és az ingek, eltolható tükrös ajtók mögött, több száz darab, sejthető, hogy kinek kellett gondjukat viselni. Alattuk dupla rudakon a lábbelik, négy végtelen sorban, jobbra is, balra is.

Hú, de vaskos a csönd itt, mondta Alex félhangosan. No, erre még soha nem figyelt föl. Pedig gyakran megesett, hogy a Lord kimozdult vagy elutazott, s ő egyedül maradt a lakásban. Ám akkor is ugyanolyan nesztelenül és észrevétlenül közlekedett a süppedékeny szőnyegeken, mint amikor a zajérzékeny gazdája odahaza tartózkodott. Alex nem értette, hogy ha már az igen tisztelt William V. de Lorenzit ennyire zavarják az utcáról és a szomszédból idehallatszó fülsértések, miért nem teszik át székhelyüket valamelyik kertvárosi utcába. Őlordsága viszont kijelentette, hogy őt London nem ereszti. Valahányszor zavarták a szomszéd lakásokban hangoskodók, rendre Alexet küldte át. Ő nem sok sikerrel járt, hiába vitt ajándékot a kérés mellé, többnyire italt, néha szivart.

A Lord lefeküdt, alunni vágy, gondolta most Alex Kovács, egy gyerekkorában tanult verssort alakítva át. A királykék szőnyegre heveredett. Amit szinte naponta kellett kiporszívóznia és átkefélnie, hogy a szálak párhuzamosak legyenek.

*

Füsti Tamás a hétköznapi bajainak egy részét azzal magyarázta, hogy koraszülött volt. Pedig ő még egészen jól megúszta, sorstársai közül több megvakult a szovjet inkubátorban. Neki csak a végtagjai működtek kissé mereven, amit az orvosok apró gyerekkorában mozgáskoordinációs zavarként diagnosztizáltak. Hát istenem, legföljebb nem lesz belőle élsportoló! – vigasztalták az anyját, aki e bejelentésre sírva fakadt. Ne szomorkodj, anyuci, mondta ő, úgyse akarok sportolni, én napfizikus leszek!

Ettől az anyja még erősebben zokogott. Pedig egyikük sem tudta, mi az a napfizikus. Füsti Tamás – ekkoriban már inkább csak Tom – később úgy tippelte, hogy az atomfizikust értette félre. Vagy a magfizikust? Ha van olyan egyáltalán.

Iskolai pályafutása nem igazolta e kijelentést, matekból és tudományos tárgyakból szüntelenül küzdenie kellett a kettesért.

Az általános negyedik osztályában derült ki, hogy lehet ostyát árulni a suliban. A szomszédos téren egy lerobbant, palotaszerű ház földszintjén üzemelt a Blum ostyasütő. Aki bement a hőségben izzó műhelybe, vehetett a körcikkely alakú ostyákból, tízes, húszas és harmincas adagokat, celofánzacsóban. Négyféle ízesítéssel: kakaós, fahéjas, vaníliás, mogyorós. Blum bácsi kevés beszédű, jóindulatú ember volt, annyira ösztövér, hogy meg se izzadt, pedig hófehér munkaruhájához köpenyt és hálósipkaszerű fejfedőt viselt. Nagy, henger alakú gépe szünet nélkül működött, Blum bácsi állandóan rakta be és vette ki a péklapátra emlékeztető formákat, miközben bonyolította az eladást is. A sorban állókról szakadt a víz.

Blum bácsi fia ugyanabba az iskolába járt, ahová Tom, kettővel fölötte. Néha az apja termékeit árulta a nagyszünetben, kerek alumíniumdobozból. Darabja tíz fillér. Száz ostya fért bele, csöngetésig szépen elfogyott. Tom suli után elkísérte Blum Fricit hazáig, ott is laktak abban a házban, a műhely fölött, a másodikon, s tudakozódott, nem árulhatna-e ő is. Majd mingyár kiderül, felelte Frici, aki éppen olyan sovány volt, mint az apja.

A műhelybe vezette Tomot. Ez volt az a kivételes perc, amikor egy lélek sem állt sorban a keramitkockás udvaron. Blum bácsi azonban nem henyélt. Frici hangja vékony kígyóként csusszant elő a szájából: Api, ez a fiú akar ostyát árulni, mint én! Blum bácsi alaposan szemügyre vette Tomot, és így szólt: Aztán becsületes vagy-e? Tom bólogatott. Akkor próbáljuk meg!

Adott neki is egy alumíniumdobozt, tele a négyféle ostyával. Minden tíz fillér fele az övé lesz, ha hiánytalanul elszámol.

Tomnak jól ment a kereskedés, idővel két dobozt is elvitt, mert rájött, hogy a többi szünetben is kínálhatja az ostyákat, amelyeknek fantázianeveket adott. A kakaós lett a csokimóka, a fahéjas az indiánsüti, a vaníliás a kovbojcsemege, a mogyorós pedig a szovjetcsók. Utóbbiért osztályfőnöki intőt kapott, s haladéktalanul meg kellett változtatnia, így átkeresztelte mogyicsókra. E döccenőtől függetlenül jól ment az üzlet, Blum bácsi annyira elégedett volt, hogy időnként borravalóval tetézte Tom járandóságát, aki immár naponta három dobozt vett át reggelente iskolakezdés előtt. Blum bácsi pedig engedélyt kért, hogy a négy nevet ő is használhassa. Tom habozás nélkül beleegyezett. Te aztán tudsz eladni! – dicsérte az ostyák mestere. Köszönöm, Blum bácsi, de valamihez nekem is érteni kell.

Az ostyasütő ezen nevetett, s megjósolta, hogy Tom sokra fogja vinni, mert aki tud eladni, az a legnehezebbet tudja ebben a világban. Kétségtelen, hogy Füsti Tamás jól boldogult felnőttéletében, noha legmagasabb végzettsége a vendéglátóipari szakközépiskola közepes érettségije lett. De ő tényleg tudott eladni. Első munkahelye az Ecseri piacon volt, ócskásoknak segédkezett. Handlé lett a fiam – mondta az anyja szemlesütve és szégyenkezve, ha ismerősök érdeklődtek, mivel foglalkozik Tom –, de legalább jól keres.

Idővel saját boltra tett szert, régi bútorokat vett, újított fel és adott tovább. Boldognak érezte magát. Egészen addig, amíg a rendszerváltozás után vidékre kellett utaznia, üzleti ügyben. Amint elhagyta a fővárost, az út mentén egy hatalmas, vadonatújnak látszó épület tűnt a szemébe, amelyen óriási neonreklám hirdette: BLUM ÉS FIA OSTYA- ÉS CSOKIGYÁR. Alatta, dőlt betűkkel ez villogott: csokimóka – indiánsüti – kovbojcsemege – szovjetcsók – az eredeti recept szerint. Tom gázt adott, hogy ne is lássa, ám ekkor azért szentségelt. Ő még mindig az ócskapiacon küszködött a bútorüzletével, a nagy eszével és a különleges eladási tudományával. Remélte, hogy Blum Fricinek legalább a magánélete nem sikerült túl jól. De tévedett. A következő osztálytalálkozón egy lányról kiderült, annak idején kerülgette őt az ostyasütő fia, ismeretségben maradtak, Blum Frici érettségi után elvette a nyafogós Edinát a céből, a párhuzamos osztályból, máig együtt vannak, három gyerekük született, két fiú és egy lány. Az öreg Blum viszont már meghalt, a fia az egyetlen örökös.

Naccerű, gondolta Tom. Blum Frici nemcsak fölöttem járt, hanem előttem, azóta is. Hm. De még fordulhat a kocka, morogta, anélkül hogy elhitte volna. Ugyan miféle mesei fordulat történhetne velem? Lottóötös. Ahhoz azért egyszer ki kéne töltenem egy szelvényt. Váratlan örökség. Áh, kitől? Hát… elvileg minden lehetséges. Az apja olcsókönyvtári gyűjteménye egyik regényében brazil milliomos jelölt meg örökösként egy francia szegényembert, akiről kiderült, hogy az ő törvénytelen gyereke. Ilyesmi azonban csak az írók fantáziájában történik. Tom átélte a fordítottját, tíz éve fölhívta egy nő, hogy a lányát Füsti Tamás nemzette, szeszmámoros éjszakán, idáig nem jelentkezett, mert volt mit aprítania a tejbe, de most elhagyta a férje, szóval, adós, fizess.

Tom nemcsak a nőre nem emlékezett, hanem arra a nemzésre sem, sóhajtozott. Ügyvéd barátjának panaszkodott a Zanzibárban, mire az veregette a hátát, hülye vagy, Tomika, ha elhiszed becsületszóra, mondjad, hogy nem tollas a hátad, mivel nem vagy madár, kérjél bizonyítékot. Ő követte a tanácsot, mire a nő kitűnt a képből. Bár minden ilyen simán megoldódna.

Füsti Tamásnak a BLUM ÉS FIA OSTYA- ÉS CSOKIGYÁR vette el a kedvét végleg az ócska bútoroktól. Bezárta a boltját, és az újonnan megnyílt üzletközpontok egyikében vállalt munkát, a marketingosztályon. Az állásinterjún a kérdésre, hogy mit tud, azt felelte: eladni, de azt nagyon ám.

Napi tíz-tizenkét óra hosszat dolgozott. Főként emiatt vesztette el a feleségét. Volt konkrét ok is, de azt igyekezett lenyomni a tudatalattijába. A válás után két házasságszerű kapcsolatban élt, egyiknek se lett jó vége. Mind a három asszony gyereket akart tőle, nem jött össze. Többször kellett orvosi vizsgálaton átesnie, s mindannyiszor erős gyanú került a leletekbe, miszerint ő valószínűleg nemzőképtelen. Ez a végtelenül negatív szó elszomorította. Most, negyvenen túl, már nem fogta föl tragikusan. Mi a túrónak kéne olyan balfékeket hozni erre az elkúrt világra, amilyen én vagyok?

Kétezret mutatott a gregorián naptár. 1449-et az örmény. 6750-et az asszír. 2544-et a buddhista. 4696-ot a kínai. Ezt a Népszabadságban olvasta. A 2000 azért valami. Ezredforduló. Olyasmit is írtak a cikkben, hogy igazából a 2001 az ezredforduló éve. Az nem annyira szép szám. A 2000-től azért várt valamit. Egyszersmind elbúsította, hogy idén lesz negyven. Az ötödik ikszbe lép. Vagy az inkább ötven után van? – elbizonytalanodott.

Már csak lefelé vezet az út. Emlékezett, hogy az édesapja pontosan a negyvenedik születésnapján kapta az első infarktusát, a hátsó falit. Bezzeg a nagybátyja – egyetlen rokona – vígan élt Londonban, gondtalanul és gazdagon. Azért az jó, hogy a gazdagok ugyanúgy meghalnak, mint a szegények. És a picit jómódúak, mint amilyennek önmagát tekintette.

Gyűlölte ezt az Angliába szakadt embert. Egyetlen élő rokonát. A Füstiek korán halnak. Sajna az Ádlerek is, az anyai ág. Te jó világ, a londoni kivételével senki nem érte meg az ötvenediket. Én se fogom? Nyilvánvaló a válasz. Kezdj készülni a halálodra. Döntsd el, kire bízod a teendőket, amelyekre szükség lesz. Nem akarhatod, hogy az állam örökölje mindenedet.

Egyetlenegyszer találkoztak. Tom akkor jutott ki először az úgynevezett Nyugatra (mindig nagybetűsnek képzelte), a konvertibilis valuták országába. Hivatalosan háromszáz dollárt vehetett forintért az OTP Deák téri fiókjában, ennek a felét francia frankban kérte, a többit angol fontban. Párizst és Londont akarták látni az első feleségével. Az asszonynak Párizsban élt az unokanővére, Tomnak meg ugye Londonban a nagybátyja. Titkon remélték, hogy mindkettő segít nekik, valamivel, valahogyan. Az unokanővér száztíz százalékig teljesítette elvárásaikat, nemcsak odaadta nekik a vendégszobáját, de kis dő sövóján (így hívta a kacsa Citroënjét) el is fuvarozta őket a Fény Városának néhány látványosságához. Továbbá a kezükbe nyomott háromszáz fran (így ejtette) költőpénzt. Úgy élünk, mint a grófok és hercegek! – örvendezett az asszony.

Londonban másképp alakult. Tom két hónappal indulásuk előtt részletes levélben tájékoztatta a nagybátyját, hogy Angliába készül, meglátogatná, ha ő is úgy akarja, hitvese társaságában. Válasz sokáig nem érkezett. Végül befutott egy képeslapféle, négy nappal azelőtt, hogy fölszálltak volna a Párizsba induló vo-natra. Ügyes ceruzarajz. Hosszúkás fejű férfi arcképe. Hatalmas homlokkal, dupla tokával, kevéske hajjal kétoldalt. Csokornyakkendő-szerűséggel, amelyről legalább nyolcszögletű bross lógott, svájci keresztre emlékeztető dísszel. Színes grafika esetén ez talán vörös vagy bordó volna. A lap túloldalán az érdekes brit bélyegeken kívül csak egy hosszú szám, kék tintával, átlósan.

Az asszony úgy vélte, telefonszám. Majd kiderül. Párizsban tárcsázták föl, az unokanővér buzdítására, itt ez szantimokba kerül. Tom nem értette, a felesége súgta meg, hogy az a frank fillérje. Kimért férfihang szólt bele a túloldalon: Szőr Uiliem rezidensz. Tom nagyon nyelt, angoltudása ekkor még gyér volt, annyi, amennyi a vendéglátóipari szakközépben tanultakból megmaradt. Eldadogta, hogy kicsoda ő, a nagybátyját keresi. A férfihang nyugtázta e közlést, és lassan, tagoltan, rossz hangsúlyokkal: Lord Uiliem vár… szerda délután, tea. Pillanat, mi még Párizsban vagyunk! Rendben, akkor jövő szerda délután, teára! Bocsánat, akkor meg már otthon leszünk Budapesten. Értem – rövid szünet következett. Aztán: A Lord kivételesen hétfőn is fogad, délután, teaidő. Jó… az hánykor van? Természetesen ötkor, pí em – az illető bontotta a vonalat.

*