BALÁZS BÉLA

KALANDOK ÉS FIGURÁK

VÁZLATOK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

KALANDOK

MARIANNE ORSZÁGA

AZ ÉN OROSZ BARÁTNŐIM

ZITAREH KISÉRTETEI

ÖRÖKÖLT SZERELEM

A MÁSIK TÁBOR

FIGURÁK

A SZÉLHÁMOS

VIRGINIA HÁZASSÁGA

A SZAKÁL

MAÁR PÉTER ÉS A KIS ERZSI

A SZOKNYA

AZ IGAZSÁGTALANSÁG

EGY KOMOLY IFJÚ KALANDJAI

NOLI ME TANGERE

KALANDOK

MARIANNE ORSZÁGA

EGY NEURASTHÉNIÁS NAP TÖRTÉNETE

Lehet, hogy azért történt minden, mert ősz volt. Nyáron vagy télen máskép történt volna, de ősszel az ember messzebbre gondol annál, amit lát. Az őszi fény bágyadtan hordja sok színét. Mintha másodkézből kapnók. Mintha egy világon átszűrődött volna már, mielőtt a mienket festi meg. Nagyon távolról jön minden és az ember jeleket és üzeneteket keres.

Már az erdei úton mentemben éreztem ezt, mert a nyarunkra gondoltam és közben belém nyilalt, hogy mért gondolok múltra? Mért nem arra ami lesz? Mikor a java most jön? Azért mert körülöttem az októberi párában olyan könnyű és átlátszó volt minden: áteresztette a gondolatomat...

Nyáron... Akkor izzó burok alatt éltünk, kábult mámorban, mint két összefonódott növény. Nem volt tegnap és nem volt holnap. Ha abbahagytuk a csókot és magunk elé csodáltunk, csak ilyet gondoltunk: „milyen nagyon kék az ég.” „Milyen rézvörösen izzó az irtás.” Vagy egy barna szemet gondoltam, vagy egy bőrsímaságot, vagy épen csak ennyit: „szerelem”.

De a nyár ijesztően hamar elmúlt. Jóformán meg se ismerhettük egymást és íme október lett.

A hegyoldalban ezüst ködbe szőve, feltűntek, mint halvány gobelin, a villák. Vajjon melyik Mariannéké?

Lassítottam a lépésemet. Takarékoskodtam a közeledés gyönyörűségével. Hűvös, nyugtalan szellő feküdt az arcomra.

Milyen más is az ősz, gondoltam. Milyen átlátszó és könnyű minden. A fehér ég, mint óriás vitorla feszűl a föld-hajó fölé. Repülünk. Most más, egész más lesz a szerelmünk, gondoltam. Nem olyan ájult öntudatlan. Most ki fogjuk meríteni. Most be fogjuk járni, mint egy kertet. Most nézni fogjuk lelkünk, idegünk minden rezzenését és gyönyörünkben is gyönyörködünk.

Nem siettem. Könnyű ködben úszott a szép világ és mellemben a szerelem.

A kertajtó előtt megálltam: Hát itt van. Itt van Marianne otthon. E mögött a kerítés mögött van az ő országa.

Felcsapódott az ajtó és előttem állt Marianne. Az arca piros volt a futástól és különben szigorúan szorosra kötött barna kontya szép omlóssá lazult.

- Dénes! Megláttalak az ablakból!... Csak ennyit. Nem mondta, hogy az ablakban lesett, ki tudja mióta, sem „csakhogy itt vagy”, vagy „örülök neked”, vagy valamit. Már ennél a szemérmesen visszatartott, sűrűhangú mondatnál meg lehetett volna állni, végig cirógatni.

- Gyere be, Dénes. - Mondta aztán szinte szárazan.

Elindultunk és én még mindíg hallgattam.

- Vigyázz, édes fiam. Ereszd el a kezem, mert idelátnak a villából.

- Igaz. Hiszen itt nem tudják.

- Megváltoztam a két hónap alatt, hogy olyan vizsgálva nézel?

- Nem, Marianne. Csak... csak szomjas vagyok már rád. És én a nyáron tulajdonképen, úgy igazán meg se néztelek téged.

- No csak vigyázz. Meglepetés ne érjen! - Nevetett Marianne boldogan.

- Meglepetés? Nem lehet. Most foglak igazán látni. A szüleid, a szobád, a holmid, a kerted és az erdőd, az egész multad. Mennyi minden van, ami Marianne, ami te vagy és amiről talán nem is tudok. Most, most bevonulok az országodba, most birtokba veszem az egész országodat. Százszorosan az enyém leszel!... Marianne!... Szeretném valamennyi ruhádat látni. A régieket is, amiket rég kinőttél. Szeretnék valamennyi ismerősöddel beszélni, azokkal is, akikkel már nem találkozol.

- Drága, drága fiam - mondta Marianne halkan, nedves szemekkel.

Aztán beértünk egy kis fenyvessűrűbe. Ott megállított és magához ölelt. Ahogy szokta: lassan, szinte csak véletlenül, aztán mindíg, mindíg szorosabban.

- No gyere szépen - mondta. - Vigyázz ám, hogy el ne szóld magad. Ne tegezz. Itthon van az egész család. Azt hiszem, szeretni fogod őket.

Igaz. Tegezni sem szabad. Marianne országában nekem „vigyázni” kell. Nem baj.

Marianne előttem ment, térdben nem hajló, furcsa hangtalan járásával. A hervadó kert szürke kavicsa alig zizegett a talpa alatt. Eszembe jutottak az erdei séták a nyáron. De most már nem kellettek az emlékek.

Nagy és tarka szobába léptünk. Sok porcellán volt benne és idegen arcképek lógtak a falon. Ismeretlen illat csapott meg. (Hiszen minden lakásnak van.) De kellemes volt.

A szobában három nő ült. Egy őszeshajú ujságot olvasott és két fiatal, azoknak kezében kézimunka volt. Az őszhajú felállt és mosolyogva felém jött.

- Ez itt a Józsa Dénes - mutatott be Marianne. - Az édesanyám.

Egy pillanatra valami csalódásfélét éreztem, hogy nem tudtam rögtön, hogy ez Marianne anyja. De mért kellett volna nekem azt rögtön tudni?

- Isten hozta doktor úr. Magát már nagyon jól ismerem. Nagyon jól. Na jőjjön beljebb. Sokat írt magáról Marianne a nyáron. De még többet a sógornőm. Maga meghódította ott az egész rokonságomat.

- Jőjjön Dénes - szakította félbe kurtán Marianne az anyját. - Bemutatom magának Birit, a kis hugomat. Missz Dany, a nevelőnője. De csak angolul beszél - tette hozzá mosolyogva.

- Doktor úr nem beszél angolul? Hogy lehet az? Jőjjön doktor úr, üljön le. Mit adjak magának enni? Mert az ebéd még nagyon messzi van.

Aztán beszélgettünk. Zavart voltam egy kissé és mintha sajnáltam volna valamit.

Tudniillik valami hiba történt. Úgy kellett volna annak lenni, hogy ez a három nő a szép nagy tarka szobában ülve maradjon, ahogy volt. Meg se mozduljon. Hogy én mentem volna oda lábujjhegyen külön mindegyikhez és elevenné kérdeztem volna őket és körüljártam volna lassan a szobában. Valahogy így gondoltam „Marianne országát”. Mint valami alvó alkonyi parkot, melybe hazatérek mint a rég várt gazda. És csendesen körüljárok benne és nézek. De itt leültettek és mind a hárman az asztalhoz ültek. Nem lehetett valamennyit egyszerre jól megnézni. Inkább ők néztek engem. Ők kérdeztek engem és nekem magamról kellett beszélnem.

Pedig Marianne anyja tetszett nekem. Gyermekesen eleven, meleg hangú nő volt. Sokat beszélt és bizalmaskodott. Éreztem, hogy jó szívvel van hozzám.

- Kérem szépen, nagyságos asszonyom, - mondtam neki hirtelen - ne nevezzen doktor úrnak.

- Mért? - Meglepetve nézett rám. - Mért nem kellemes az magának?

- Ön bizonyára nagyon sok embert hív „doktor úrnak”. És - dadogtam egy kicsit - szeretném, ha a nevemen szólítana.

- Kérem, igazán szívesen. - Mosolygott és lesütötte szemét, hogy átsegítsen zavaromon. - Lássa, én csak most ismertem meg magát. És ha az ember valakit először lát... Ez ugye természetes doktor úr. Azaz Józsa úr. Bocsásson meg. - Nevetett.

Ostobaságokat beszélek - gondoltam. - De hogy beszélhetek én itt ostobaságokat?! Valami nincs rendben. Társalogni kellett, mint valami más társaságban, és nekem türelmetlenség bizsergett az ujjaimban.

Villásreggelit hoztak be valamennyiünknek és az asszony körülnézett: - Marianne hol vagy? Nem eszel? Mért nem ülsz hozzánk? Gyere.

Akkor tünt csak fel, hogy Marianne a szoba sarkába húzódott és egy hintaszékből nézett némán bennünket. Engem. Hogy én, hogy illek be az ő emberei közé.

Marianne elégedetten mosolyogva ült az asztalhoz, de én olyasmit éreztem, mintha valami nem sikerült volna. - De hát ráérünk! - mondtam magamnak. - Ráérünk!

Reggeli közben próbáltam megfordítani a beszélgetés irányát. Én kérdezősködtem. Elővettem a kisleányt, hogy hány esztendős, melyik osztályba jár? De aztán nem jutottak kérdések az eszembe. És ez mind olyan lényegtelen is volt. Ügyetlennek éreztem magam. Mintha valami ajtó kilincsét nem tudnám megtalálni. Mit is akarok tulajdonképen? Próbáltam összeszedni a gondolataimat.

Mégis a kislány megelevenedett és mesélni kezdett a házinyulakról, melyeknek nem fáj, ha a fülüknél fogva felemelik és mesélt a nagy Nero kutyáról. Az asszony is észrevette, hogy nem szívesen beszélek és tartott szóval.

Már nem tudom mit beszélt, mert én hátradőltem a székben, hogy végre nyugodtan nézzem őket és a szobát és mindent. - Hát itt vagyok Marianneéknál. Marianne országa! - mondtam magamban, mintha valamit újból akarnék kezdeni.

Marianne ott ült mellettem és szótlanságából meghatottságának melegét éreztem. Az a himbáló bánatú őszi könnyűség emelt megint, melyet már az erdei úton idefelé hoztam a mellemben. Hideg fény siklott az asszony őszes hajáról az angol missz sárga frizurájára és a kislány vállrahulló barna fürteire. És ők és a képek és a porcellánok és minden valami tarka párában úsztak előttem, mint jövet a hegyoldali villák az ezüst ködben. - Marianne országa - mondtam magamban és akkor, mintha nagy messzeségben ingott volna előttem az egész párakép. Valami szomorúság lopódzott belém. Nagy vágy fogott el értük. De olyan szomorú vágy, mintha nem is közöttük volnék, hanem csakugyan egy távoli völgy fölött lengő köd volnának. Nem tudom mért. Ezt a szomorúságot talán még a hervadó erdőből hoztam magammal.

Akkor egy fiú nyitott be a szobába. Sápadt, ideges, mogorva kamasz.

- A fiam, - mutatta be az asszony.

Megdöbbentően hasonlított Mariannehoz. Ő volt az első ember, akiben rögtön ráismertem Mariannere. Izgatott figyelemmel néztem. Mintha meg kellett volna valamit értenem. Mariannet kellett volna valahová követnem.

A fiú azonban csak engedelmet kért az anyjától, hogy elmaradhasson ebédről. (A városban lesz estig.) Aztán elment.

Ez nyugtalanított. Mintha elvitt volna valamit. Maradnia kellett volna, hogy megszokjam. Ő lehetett volna a híd Marianne és felismerhetetlen környezete között. Annak a fiúnak ott kellett volna maradnia.

Az asszony folyton beszélt. Hogy milyen sokáig tart az idén az ősz. Ameddig csak ki lehet bírni, nem is költöznek a városba. A város és az ismerősök, és a társaság. Csomó nevet említett: Ismeri ezeket? Marianne nagyon gyakran jár hozzájuk. Hát amazokat?

- Nem ismerem - mondottam mindegyikre.

- Pedig milyen jóbarátai Mariannenak! Csakugyan olyan visszavonultan él doktor úr? Majd Marianne bevezeti abba a körbe. Nagyon érdekes ám a Marianne társasága.

Mindenféle szobákat láttam a háttérben és bennük Mariannet, ismeretlen emberek közt. Akik mind nagyon jó barátai Mariannenak. És az öccsét is ott láttam mindenütt. Mindenütt ott van az a sápadt komor arc. Melyben Marianne ismeretlen nekem. Én Marianne után megyek és sok idegen arc néz csudálkozva rám: a jövevényre.

Ostoba idegesség - gondoltam. Hiszen kétségtelenül feladat, munka ezt a sok új dolgot bele érteni, bele szeretni Marianneba. De hiszen épen ezért jöttem. Ennek meg kell lenni!

És akkor az történt, hogy a kislány felállt és hátrakerűlve az anyja vállára fektette az állát és úgy nézett kerekszemű kiváncsisággal az arcomba.

Hiszen valamennyien hasonlítanak egymáshoz, - gondoltam kissé nyugtalanúl.

Tulajdonképen észrevettem én azt már mikor a szobába léptem és meghatottsággal, sőt valami furcsa perverz érzékiséggel éreztem bennük Mariannet. De a fiú nyugtalanított. És most ez a két arc az asztal túlsó oldalán olyan közvetlen egymás mellett, mintha valami egységgé folyt volna össze. Valami hatalmas egységgé, azonos valamivé, ami túl van rajtuk és nem közelíthető meg, mint egy ember. Nem Mariannehoz hasonlítottak, hanem egymáshoz. Ahoz a sápadt fiúhoz, aki nem volt ott. És még valami. Az a két hasonló arc egymás mellett; a szemeknek ugyanaz a mozdíthatatlan kerek vágása, a két szájnak ugyanaz a finom aránytalansága, annyira egyvalamit jelentett, hogy valótlanná tett minden korkülömbséget. Az a két arc egymás mellett olyan volt, mint egy sorakozás. Igen, sorakozás, melynek láthatatlan folytatását éreztem.

Mariannera akartam nézni. Talán, hogy megnyugodjam és érezzem, hogy hiszen ez mind ő, az ő országa. És... nem mertem rá nézni. Máig sem értem egészen, hogy miért nem, de akkor tűnt fel nekem, hogy az egész idő alatt kerültem Marianne tekintetét. Előbb meg akartam szokni amazokat. Mariannet akartam meglátni, utolérni bennük. Nehogy... És most nem mertem Mariannera nézni, aki ott ült mellettem csendesen.

Mindez nagyon különös volt és váratlan. Próbáltam magam kijózanítani: - Mi történik tulajdonképen? Eljöttem Mariannékhoz és beszélgetek az anyjával, aki nagyon kedves asszony. Ennyi az egész.

Az asszony akkor már kevesebbet beszélt hozzám; úgy látszik megszokta, hogy hallgatok. Évődött a kislányával és miss Danyhez beszélt, meg Mariannehoz.

- Ugye nem haragszik Józsa úr, hogy olyan neveletlenek vagyunk és angolul beszélünk?

- Dehogy!

- Maga nem is olyan ember. Tudja, megszoktuk, hogy itthon sokat beszélünk angolul. Miss Dany miatt is, aki nagyszerű nő. Bizony! - fordult nevetve a szép angol lány felé, aki felfigyelt. - De miért is nem tanul meg angolul? Magának az oly könnyű volna.

- Igazán kérem, hogy miattam semmit se csináljanak máskép, mint ahogy szokták.

Mégis bántott. Már izgatott voltam. Tudtam, hogy semmiségekről van szó, mégis valami közösségükből kirekesztve éreztem magam. Marianne is megszólalt. Kivált az érintett nagyon kellemetlenűl, hogy ő olyan természetesen, megszokásszerűen beszél nekem idegen nyelven. Visszautasító gőgösséget éreztem az ismeretlen szavakban. Egy idegen ízt Marianne szájából. Hogy talán van mindenféle, amit nem ismerek és nem értek benne?

Mulattak valamin. A kislány ugrált, Miss Dany nevetve felállt és Marianne is hangosan nevetett. Biztosan tudtam, hogy nem rajtam nevetnek. De felálltam.

- Megengedik hogy körülnézzek kicsit a szobában? Nincs nyugtom, ha nem tudom mi van a hátam mögött.

- Pedig ott nagyon megnyugtató dolgok vannak - mondta Marianne még mindíg nevetve.

Az asszony csodálkozva nézett az arcomba.

- Csak tessék Józsa úr. Nézzen körül nálunk. Annál is inkább, mert az asztalra szükség van. Rögtön terítenek. Maga már nagyon éhes lehet, mert nem jókedvű... Vagy mindíg ilyen szokott lenni, Marianne?

Marianne is felállt és komoly figyelemmel nézett az arcomba.

- Na jőjjön, majd megmutatom a nevezetességeket. - Halkan hozzátette: - Az én országomat.

De én már gyanakodva kémleltem Marianne arcát. Ugyanolyan mozdíthatatlanul kerekvágású a szeme, ugyanolyan finoman aránytalan a szája, mint a többieknek. Besorakozott a sorba!

- Az a kép ott a büszkeségünk. A dédapám. Szép, úgy-e? Azt mondják, hasonlítunk hozzá. Nézze csak a szemét. Különben nevezetes katona volt. Híres vadász. Ez itt a nagyapám, meg a nagyanyám. Ezeket említettem már. Ez a nagyapám, aki Bécsben főbelőtte magát. Meséltem azokról a levelekről. Emlékszik? Furcsa ember lehetett. Azt hiszem, ehhez van legtöbb közöm. (Ezt valami különös daccal mondta.) - Hiszen sok, sok, mesélni való volna. Nem lehet azt úgy egyszerre. - Mosolyogva nézett rám. - Fáj a feje, Dénes, hogy úgy ráncolja a homlokát?

- Nem. Dehogy. Nagyon akarok figyelni.

Marianne nem vette le mindjárt a szemét rólam és engem zsenirozott, hogy észrevette nyugtalanságomat.

- Azt mondják, hogy ezt a porcellán-holmit érdemes megnézni. Gyermekkoromban minden mesét ezekből állítottam össze. Ezek voltak a színészeim. Nézze...

Szép bécsi porcellán állt szerte kis asztalokon és almáriumokon. Kék és rózsaszín-ruhás párok táncoltak, ölelkeztek; csillogó fehér harisnyás, sárgahajú pásztorok furulyáztak.

Marianne gyermekmeséi, gondoltam. (Furcsa hidegség érintett belül.) Ezek az idegen színek vannak a lelke fenekén. És belé láttam azt a sok hemzsegő apróságot Marianneba.

Kis démonok, egy ismeretlen ország népe. Titokzatos viszonyuk van Mariannehoz, de én avatatlan, idegen vagyok.

Tovább mutogatott és mesélt és folyton magázott, pedig az anyja már kiment a szobából, hogy az ebéd után nézzen. A szoba pedig sokasodott, sokasodott, sokasodott és egyre elevenebb lett. Mert a porcellán-figurák kísértettek és a többi holmit is úgy éreztem, mint azokat.

Elszorult a mellem. Valamennyi mögött történetek, titkos közösségek: Mariannehoz tartozás. Körülnéztem. Mintha idegen táborban volnék. Idegen táborban, melybe Marianne után jöttem. Képek, porcellánok, bútorok, szőnyegek sorakoztak: gőgös, ellenséges harci sorba Marianne köré. Ellenem.

Megint kerültem Marianne tekintetét.

Egyszer csak azt mondtam hallhatóan: - Azért is!

- Tessék? - kérdezte meglepetve Marianne.

De mielőtt felelnem kellett volna, egy nő rontott be nagy zajjal a szobába.

- Marianne, Marianne! Hol vagy?

Parázsszemű kis fekete boszorkány volt, aki egy perc alatt friss forgószelet csapott a szobában, anélkül, hogy valami különöset mondott vagy tett volna. Semmit. És a szemek összevillantak, a szájak összenevettek, a karok emelkedtek. Mintha sok régi, víg együttnevetés hangulatát, sok jókedvű közös dévajság öntudatlan emlékét hozta volna magával. Csak avval, hogy bejött, egy kompánia lettek. Mintha már ebben is lett volna valami huncutság.

Marianne bemutatott barátnőjének, aki hangosan, kurtán mondta meg nevét és végignézett rajtam avval a kihívó ellenségességgel, ami az efajta nők természetes kacérsága. Aztán hátatfordított és a kislányra rontott.

- Halló csiribiri! Mim van nekem, mim van nekem! Mire jó a kodak, a pillanatfelvétel! Jaj, kit kaptam le a békástó mellett, egy matrózruhás kis fiúval! Hahaha. Jaj, mi van azon a képen!

Az egész kompánia kacagott. Miss Dany is. A kislány dühösen belekapaszkodott az újonjött fekete bársonyszoknyájába.

- Nem igaz! Hazudsz! Nem is voltunk ott. Nincs semmi képed! Mutasd! mutasd meg!

- Nem! Nem mutatom! Jaj, mi van azon a képen?

Marianne kacagott. - Mutasd hát - mondta - Biri, ne hagyd magad. Majd én segítek. Ide avval a képpel.

Nyugodt, fölényes erővel átfogta a sikongva dulakodó kis fekete boszorkányt és nemsokára kacagva hemperegtek mind a hárman a diványon, még miss Dany is közéjük elegyedett.

És én messze az asztal mögött álltam, szomorúan lógó karokkal. - Milyen dévaj tud lenni Marianne - gondoltam. Milyen kedves ilyenkor. Mi a nyáron mindíg csendesek voltunk. Hiszen az ember mindenkivel más. Igen ő is másokkal más.

Marianne kacagott. Gyanakodó, kémkedő kíváncsisággal figyeltem az ismeretlen hangokat. Hirtelen fájó irígység fogott el. Szerettem volna én is aláállni annak a kacagó zuhatagnak. Mintha messziről, rettentő messziről hallatszott volna. Kívül voltam, kirekesztve közülök: idegen!

- De hát mért?! - zajgott fel bennem. - Mért? Marianne az én szeretőm! Igenis a szeretőm! És ki az a fekete leány? Miért állok itt, mintha úgy lopództam volna a szobába?

Elindúltam. Megkerűltem az asztalt. A kislánynak épen sikerűlt elkapnia az áhított bőrtáskát és mind a két kezével belekapaszkodva, a fogaival esett neki a keményen szorító vékony, inas ujjaknak.

- Biri, nem szabad harapni! Macska, kutya. Harapni nem szabad!

- Csak rajta! - biztatta Marianne. - Szabad mindent. Hahaha.

Dulakodás és jókedv tetőpontot értek. Ott álltam előttük tehetetlen vággyal és elkezdtem hangosan kacagni. Nem tudtam mért. A szívem úgy dobogott, hogy fájt. Hirtelen megfogtam a kis Biri hajába kötött kék selyem szallagot és kihúztam.

Hogy mért épen ezt csináltam, nem tudom. Részt akartam venni, tréfálni akartam.

A kislány felszisszent. Nagyon meg találtam húzni a haját. Eleresztette a táskát, elhallgatott és rám nézett. Az asszony is épen akkor jött vissza a szobába. Biri odafutott hozzá és a hóna alá bújt. Még mindíg csend volt és mindenki rám nézett.

- Ejnye Biri, de neveletlen vagy - szólalt meg végre Marianne anyja. - Hát így érted te a tréfát? Józsa bácsi tréfált veled. Mit fincsorgatod el az arcod?

Marianne felállt a diványról.

- Birinek igaza van. Józsa bácsi csacsi tréfát csinált és ezért Biri rá fog ütni Józsa bácsi kezére. Úgy-e? Józsa bácsi tartsa a kezét!

Megfogta a kezemet és fölöslegesen erőszakos rántással kivette belőle a kék selyem szallagot.

- Gyere Biri, üss rá!

De a kislány szégyenkezve visszavonúlt a szoba egyik sarkába.

- Ne törődjön vele, doktor úr. Kis vadóc. Nehezen szokik az idegenekhez. - Vigasztalt az asszony. - Gyere Marianne segíts teríteni. Beteg a szobalány - tette hozzá.

Akkor Marianne egy nagy üveges szekrényhez ment és fehér tányérokat és csillogó csörgő poharakat szedett ki belőle.

Visszaverve, megszégyenítve álltam, mintha pellengéren, mintha le volnék leplezve.

Marianneba kapaszkodtam a szememmel. Nagyon elkomolyodott az arca. A szemén láttam, hogy rajtam gondolkodik. Odamentem hozzá. A kezemet a kezéhez érintettem és azt mondtam halkan: - Te édes, drága szerelmem. Csókollak, ölellek.

Sohase szoktam azelőtt neki ilyen otrombaságokat mondani. Csak azért volt, hogy halljam, hogy én ezt mondhatom. Hogy nekem ezt szabad.

Marianne arca lángvörös lett. - Megbolondultál?! - súgta a fogai között és ijedten körülpillantott, hogy valaki odafigyelt-e? Aztán hirtelen felkapta a tányérokat és az asztalra hordta.

Ez a sziszegő, réműlt-haragos hang a mellembe csapott. Hiszen igaza volt. Őrültség volt, amit csináltam. Mégis, nem tudtam volna elképzelni, hogy Marianne így szólhat hozzám. De ez egyszerre elvágta a már tűrhetetlen, izgatott feszűltséget bennem. Nehéz, ernyedt zsibbadtság borított el és csend. Felébredtem valamiből. Körülnéztem a szobában, mintha csak most léptem volna be. Ott rakosgattak az asztal körül, az asszony és Miss Dany és Marianne. Szótlanul, mintha zavarban lettek volna. A kis Biri ott duzzogott a szoba sarkában. Ott voltak a képek és a porcellánok. A diványon még ott ült a kis fekete nő és gúnyos csodálkozással szemlélt engemet.

- Hát itt vagyok Marianneéknál, - gondoltam és elmosolyodtam. Magamon mosolyogtam és fáradt, nagy, elháríthatatlan szomorúság vett erőt rajtam.

Visszamentem a diványhoz és odaültem Marianne barátnője mellé.

- Maga is idefent lakik a hegyen? Gyakran együtt van Marianne-nal? No hát, mi van végre is avval a fényképpel? Igazán létezik az? Mutassa, kisasszony, legalább nekem!

A lány nem mindjárt felelt kérdéseimre, mintha elébb hozzá kellett volna szoknia, hogy velem is lehet rendesen beszélgetni, és észrevettem, hogy a hölgyek az asztal mellett is felütötték a fejüket erre az új hangra.

Nyugodtan beszélgettem és folyton mosolyogtam. Marianne odajött hozzánk.

- Maguk csak most nyáron találkoztak először egymással? - kérdezte a fekete lány, összenézve engem Marianne-nal.

- Csak most a nyáron találkoztunk először? - ismételtem bamba meglepetéssel a kérdést.

- Nem?

- Hát persze! Egyszer csak kell először találkozni - fakadtam ki idegesen.

Úgy vágott belém ez a kérdés, mint a kés. Mintha rettentő megoldása lett volna mindannak, ami most itt velem történt.

- Mi szintén nyaraláskor ismerkedtünk meg egymással. Emlékszel, Marianne? Két évvel ezelőtt Riminiben. Micsoda nyár volt! Emlékszel azokra az olasz tengerésztisztekre? Haha! Ha maga akkor ismerte volna Mariannet! És te! Te, emlékszel, hogy utáltuk egymást az első időben? Tulajdonképen egész véletlen, hogy összebarátkoztunk. Hogy akkor egyedűl maradtunk a csónakban és én úgy féltem. Emlékszel?

Megfogta Marianne kezét és meghatva símogatta.

- Istenem, milyen furcsa arra gondolni, hogy egyszer idegenek voltunk. Ha az nem történik, talán még most is utálnálak.

Hirtelen lehajolt és megcsókolta Marianne kezét. - Milyen furcsa, hogy az emberek egyszer először találkoznak!... Három évvel ezelőtt micsoda emberekkel barátkoztam! Egy évvel ezelőtt még Marianne azt se tudta, hogy maga a világon van és most jó barátok. Egy év! Mi az?!

Az ajkamat rágtam kínomban. Éreztem, hogy Marianne reám néz és nem tudtam mindjárt visszanézni. Mert szégyeltem! Szégyeltem, hogy csak négy hónapja ismerjük egymást. Végre találkoztak a szemeink és láttam, hogy Marianne mindent megértett.

- Csakugyan. Furcsa, hogy a dolgok egyszer elkezdődnek. - Mondta nagyon lassan, minden szót külön.

- Igen. Van egy határ, van már egy vég, mielőtt elváltunk, mielőtt befejeztük volna. Azelőtt nem volt semmi. A találkozásra gondolni ép oly félelmes, mint az elválásra. Valami áttörhetetlen, valami rettenetes megmásíthatatlan van benne.

A fekete lány komolyan, melegen nézett rám.

- De lássa, mikor találkozunk nem is sejtjük, hogy milyen nagy dolog lesz belőle. Nem nagyszerű az, hogy sohasem tudhatjuk semmiről, nem kezdete-e valaminek? Valami csodálatosnak?