Borítószöveg

A Furcsaság a fejemben szerelmi történet, ugyanakkor modern eposz is. Orhan Pamuk hat évig dolgozott a regényen, amelyben a bozaárus Mevlutnak és három éven keresztül szerelmes levelekkel ostromolt kedvesének isztambuli életét meséli el.

Mevlut 1969 és 2012 között több mint negyven éven át árult joghurtot, bozát és piláfot Isztambul utcáin, volt parkolóőr és sok minden más. Figyelte, hogyan telnek meg az utcák a különféle emberekkel, hogyan rombolják le és építik újjá a város nagy részét. Látja az Anatóliából érkezőket és a meggazdagodókat; ugyanakkor tanúja az ország átalakulásának, a politikai csatározásoknak és puccsoknak. Az különbözteti meg másoktól, hogy érdekli, milyen furcsaság van a fejében. Soha nem tesz le arról, hogy téli estéken bozát árusítson, és a kedvesének kilétén gondolkozzon.

Az ember szándéka vagy a sors a fontosabb a szerelemben? Tőlünk függ, hogy boldogok avagy boldogtalanok leszünk, vagy tőlünk függetlenek a velünk megtörténő események? Miközben a Furcsaság a fejemben ezekre a kérdésekre keresi a választ, a családi élet és a városi lét közötti összeütközésekről, a nők otthoni kiszolgáltatottságáról és haragvásairól is képet ad.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Pamuk, Orhan: Kafamda Bir Tuhaflık. Aralık, Isztambul, 2014

Copyright © 2014, Orhan Pamuk

All rights reserved.

Fordította Tasnádi Edit

Borítóterv Tillai Tamás

Borítófotó © Ara Güler (az első török kiadás borítóképe)

Hungarian translation © Tasnádi Edit, 2016

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2016, 2024

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-620-545-4

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Aslınak

…fejemben furcsaság volt,

S bennem az az érzés, hogy sem ahhoz az időhöz,

Sem ahhoz a helyhez nem tartozom.

William Wordsworth: Prelúdium

Az első ember, aki bekerített egy földdarabot és azt találta mondani: ez az enyém, s oly együgyű emberekre akadt, akik ezt el is hitték neki, ez az ember teremtette meg a polgári társadalmat.

Jean-Jacques Rousseau:

Értekezés az emberek közötti egyenlőtlenség eredetéről és alapjairól

(Kis János fordítása)

Honfitársaink személyes véleményei és a hivatalos vélemények közötti különbség mélysége bizonyítja államunk erejét.

Celâl Salik: Írások

I. RÉSZ

(1982. JÚNIUS 17., CSÜTÖRTÖK)

Nem szokás a fiatalabb lányt az idősebb előtt férjhez adni.

Şinasi: A költő házasodása

Kimondandó hazugság a szájban, kiömleni kész vér az érben, szökni készülő lány a házban nem marad meg.

Beyşehiri közmondás (İmrenler vidékéről)

MEVLUT ÉS RAYIHA

A lányszöktetés

nehéz dolog

Ez itt Mevlut Karataş boza- és joghurtárus életének és képzelődéseinek története. 1957-ben, valahol Ázsia nyugati végein, egy szegény, messziről egy párás tóra néző, közép-anatóliai faluban született. Tizenkét éves korában érkezett Isztambulba, s attól fogva ott, a világ fővárosában élt. Huszonöt éves korában megszöktetett a falujából egy lányt. Furcsa ügy volt, az egész életét meghatározó. Visszatért Isztambulba, megházasodott, és két lánya született. Olykor joghurtot, fagylaltot, piláfot is árult, és pincérkedett is, de a bozaárusítást és a képzelődést soha nem hagyta abba.

Hősünk, Mevlut magas, erős, ám vékony termetű, jóképű férfi volt, világosbarna hajjal, okos és figyelő tekintettel. Kisfiús arca a nőkben gyöngédséget ébresztett. Azért, hogy a történetünk érthető legyen, időnként emlékeztetni fogom az olvasókat Mevlut két jellemző tulajdonságára: még a negyvenes éveiben is kisfiús arcára, és arra, hogy a nők szépnek találták. Azt viszont szükségtelen lesz újra elmondanom, hogy mindig derűlátó és jó szándékú – egyesek szerint szinte együgyű – volt, úgyis látni fogják. Ha olvasóim ugyanúgy ismerték volna őt, mint én, igazat adtak volna a nőknek, akik jóképűnek, de gyerekesnek látták, és elismernék, hogy nem túlzok, csak hogy a történetemet színesebbre fessem. Egyébként ebben a teljes mértékben a valóságra támaszkodó könyvben soha nem fogok eltúlozni semmit, és megelégszem annyival, hogy az amúgy már elmúlt furcsa eseményeket könnyebben követhető módon sorakoztassam fel olvasóim számára.

A történet közepébe vágok, hogy érthetőbbé tegyem hősünk életét és képzelődéseit, és azt mesélem el elsőként, hogy miként szöktetett lányt 1982 júniusában a szomszéd faluból, Gümüşderéből, amely Konya megye beyşehiri járásában fekszik. A lányt, aki kész volt megszökni vele, négy évvel korábban, 1978-ban Isztambulban, nagybátyja idősebbik fiának, Korkutnak a lakodalmában látta először. Egy percig sem gondolta, hogy a gyönyörű kislánynak (tizenhárom éves volt csak) tetszett volna. A lány Korkut feleségének húga volt, és akkor látta életében először Isztambult, amikor eljöttek a nővére lakodalmára. Mevlut három éven keresztül küldözgetett neki szerelmes leveleket. A lány nem válaszolt, de Korkut testvére, Süleyman, aki eljuttatta hozzá a leveleket, ébren tartotta Mevlutban a reményt, és arra biztatta, hogy újabb leveleket írjon.

Süleyman a leányszöktetésben is segített unokatestvérének, Mevlutnak: maga ült Ford márkájú furgonjának a volánjához, és visszatért vele a faluba, ahol a gyerekkorát töltötte. Ketten tervezték meg a szöktetést, senki más nem tudott róla. A terv az volt, hogy Süleyman Gümüşdere falutól egy óra járásnyira a furgonban várja Mevlutot és a megszöktetendő lányt, s miközben mindenki azt hiszi majd, hogy a két szerelmes Beyşehir felé szökik, ő északi irányban átkel a hegyeken, és az akşehiri vasútállomáson hagyja őket.

Mevlut többször is végiggondolta a tervet, és titokban kétszer is végiglátogatta az út fontosabb állomásait, a hideg forrást, a szűk patakvölgyet, a fás domboldalt és a lány házának hátsó kertjét. Fél órával hamarabb kiszállt Süleyman furgonjából, bement az út menti falusi temetőbe, és a sírköveket nézve imádkozott: könyörgött Allahnak, hogy minden simán menjen. Magának sem merte bevallani, hogy nem bízik igazán Süleymanban. Mi lesz, ha nem találja ott a furgonnal a forrás mellett, ahogyan ígérte? Nehogy elbizonytalanodjék, megtiltotta magának, hogy ettől féljen.

Az a szövetnadrág volt rajta, amelyet egy Beyoğluban lévő boltban vettek, amikor még iskolás korában az apjával joghurtot árultak, kék ing, a cipőjét pedig bevonulása előtt vásárolta a Sümerbank üzletében.

Sötétedés után Mevlut odament az omladozó kerítéshez. Tíz perccel korábban érkezett Hajlotthátú Abdurrahmannak, a lányok apjának fehér házához. A hátsó ablak sötét volt. Alig bírt magával, folyton a sötét ablakot nézte. Azokra gondolt, akiket a régi időkben a lányszöktetés miatt a vérbosszú során lelőttek, meg akik menekülés közben eltévedtek a sötétben, aztán kézre kerültek. Felpattant a helyéről, amikor azok jutottak az eszébe, akik szégyenben maradtak, mert a lány az utolsó pillanatban elállt a szökéstől. „Allah megsegít” – biztatta magát.

A kutyák ugattak. Az ablak kivilágosodott, majd elsötétült. Mevlut szíve hevesen vert. Elindult a ház felé. Mozgást hallott a fák felől. A lány a nevét suttogta.

– Mev-lut!

Annak a gyöngéd hangja volt, aki olvasta a katonaságtól írt leveleit, és megbízott benne. Eszébe jutott az ugyanazzal a szerelemmel és vággyal írt több száz levél, az egész valóját átjáró elszántság, hogy meggyőzze azt a szép leányt, meg a sok képzelődés a boldogságról. Hát mégis sikerült a várt hatást elérnie! Nem látott semmit, de akár egy alvajáró, elindult a hang felé a varázslatos éjszakában.

Megtalálták egymást a sötétben. Rögtön megfogták egymás kezét, és futni kezdtek, de alig tettek meg tíz lépést, rákezdtek a kutyák, s Mevlut ijedtében elfelejtette az utat. Csak ösztönösen ment előre. A fák hol megjelenő, hol eltűnő betonfalnak látszottak, de mintha álom lett volna, ütközés nélkül mentek el mellettük.

Az ösvény végénél, ahogy eltervezte, megindult fölfelé az emelkedőn. A sziklák között kanyargó keskeny út olyan meredeknek tűnt, mintha a felhős, sötét égbe vezetne. Kéz a kézben, megállás nélkül kapaszkodtak fel a tetőre. Hátuk mögött Gümüşdere fényei, távolabb szülőfalujának, Cennetpınarnak a fényei is látszottak. Hogy elkerülje őket az, aki esetleg a nyomukba eredne, sőt Süleyman titkos tervétől is eltérve, Mevlut ösztönösen az ellenkező irányba indult.

A kutyák még mindig vadul ugattak. Mevlut arra gondolt, hogy már teljesen idegenné vált a falu számára, hisz a kutyák sem emlékeznek rá. Kisvártatva egy puskalövés hallatszott Gümüşdere felől. Egy ideig még tartották az eredeti tempót, de amint a kutyák megint rázendítettek, futni kezdtek lefelé a lejtőn. Arcukba levelek és ágak csapódtak, ruhájukba tüskék akadtak. Mevlut a sötétben semmit se látott, folyton úgy érezte, hogy mindjárt megbotlanak a sziklákon, de nem estek el. Félt a kutyáktól, de érezte, hogy Allah vigyáz rá és Rayihára, s Isztambulban boldog élet vár rájuk.

Mire kifulladva az akşehiri úthoz értek, Mevlut biztos volt abban, hogy nem késtek el. Ha Süleyman is megérkezik a furgonnal, akkor senki sem veheti el tőle Rayihát. Valahányszor levélírásba fogott, megjelent előtte a lány gyönyörű arca és felejthetetlen szeme, s mindannyiszor elragadtatással és nagy gonddal írta le a szép nevet: Rayiha. Olyan öröm járta át, amikor ez az eszébe jutott, hogy meg kellett gyorsítania a lépteit.

A sötétben nem láthatta a megszöktetett leányt. Szerette volna megérinteni, megcsókolni, de Rayiha a batyujával gyengéden eltolta. Ez tetszett Mevlutnak, el is határozta, hogy az esküvő előtt nem nyúl ahhoz, akivel az életét fogja leélni.

Kéz a kézben átkeltek a Sarp patak kis hídján. Rayiha keze könnyű és törékeny volt, akár egy kismadár. A zúgó patak felől hűvös kakukkfű- és babérillat érkezett.

Lilás fénnyel világosodott meg az éjszaka, és megdördült az ég. Mevlut félt, hogy megáznak a hosszú vonatút előtt, de nem gyorsította meg a lépéseit.

Tíz perc múlva távolról megpillantották Süleyman furgonjának hátsó fényeit a forrás mellett. Mevlutnak szinte elállt a lélegzete a boldogságtól. Szégyellte magát, amiért kételkedett Süleymanban. Az eső is rákezdett. Boldogan szaladtak, de már mindketten fáradtak voltak, és a Ford fényei messzebbről csillogtak, mint ahogy gondolták. Alaposan eláztatta őket a zápor, mire a furgonhoz értek.

Rayiha batyujával a furgon sötét hátsó részébe bújt. Mevlut és Süleyman ezt már korábban eltervezték: egyrészt, ha észreveszik Rayiha szökését, és a csendőrség az úton ellenőrzést tart, ne lássák, másrészt, hogy Rayiha ne lássa és ismerje meg Süleymant.

– Sosem fogom elfelejteni, amit barátként és testvérként tettél értem – ölelte meg az unokatestvérét Mevlut, miután beültek a kocsiba.

Süleyman nem mutatott hasonló lelkesedést. Mevlut ezt azzal magyarázta, hogy megbántotta a bizalmatlanságával.

– Esküdj meg, hogy erről senkinek nem szólsz! – kérte Süleyman.

Mevlut megesküdött.

– A lány nem csukta be a hátsó ajtót – szólalt meg Süleyman. Mevlut a sötétben hátrament. Épp rá akarta csukni az ajtót a lányra, amikor villámlott, s egy pillanatra, akár egy régi emlék, felfénylettek a hegyek, a sziklák, a fák, az egész égbolt, minden. Mevlut először látta közelről leendő feleségének az arcát.

Ez a pillanat, ez a furcsaságérzés élete folyamán sokszor eszébe fog jutni még.

Miután a furgon elindult, Süleyman egy vászondarabot vett ki a kesztyűtartóból.

– Töröld meg magad! – nyújtotta oda Mevlutnak, aki megszagolta, majd miután úgy ítélte meg, hogy nem piszkos, a furgon rakterébe nyíló kisablakon hátranyújtotta a lánynak.

– Nem törölköztél meg – szólalt meg hosszú idő múltán Süleyman. – Másik rongy pedig nincsen.

Az eső dobolt a kocsi tetején, az ablaktörlők furcsán nyöszörögtek, Mevlut mégis tudta, hogy nagy, mély csöndesség felé haladnak. Az autó halvány narancssárgás fényével pásztázott erdőben sűrű homály honolt. Mevlut sokszor hallott arról, hogy a farkasok, sakálok és medvék éjfél után föld alatti lelkekkel találkoznak; az éjszakai isztambuli utcákon olykor legendás teremtmények és ördögök árnyékai vetődtek elé. Szúrós farkú dzsinnek, hatalmas lábú óriások, szarvas egyszeműek kapják el és viszik a föld alá az eltévelyedetteket és a tehetetlen bűnösöket az efféle föld alatti sötétbe.

– Elvitte a cica a nyelvedet? – kérdezte gúnyosan Süleyman.

Mevlut érezte, hogy a belészivárgó furcsa csönd évekig fog tartani.

Próbált rájönni, hogyan sétált bele az élet által felállított csapdába. „Azért történt, mert a kutyák ugattak, és eltévedtem a sötétben” – kereste az összefüggést, s bár maga is tudta, hogy a logikája hibás, akaratlanul is elfogadta vigasztalás gyanánt.

– Valami baj van? – kérdezte Süleyman.

– Nincs.

A szűk, sáros út kanyarjain lelassuló furgon fényszórói sziklákat, kísértetfákat, bizonytalan árnyékokat és más titokzatos dolgokat mutattak, s Mevlut annak az embernek a koncentrált figyelmével nézte mindezeket a csodákat, aki tudja, hogy soha többé nem fogja elfelejteni őket. A kanyargó, keskeny úttal együtt hol magasabbra kapaszkodtak, hol lejjebb ereszkedtek, egy sárba merült falu sötétjén olyan csöndesen lopakodtak át, akár a tolvajok. A falvakban ugattak a kutyák, de aztán megint olyan furcsa csöndesség támadt, hogy Mevlut nem tudta eldönteni: a saját fejében vagy a világban van-e a furcsaság. Legendabeli madarak árnyékát látta a sötétségben, különös vonalakból álló, kisilabizálhatatlan betűket, évszázadokkal ezelőtt erre járt ördögseregek maradványait. Bűneik miatt kővé változottak árnyait látta.

– Nehogy megbánd már – mondta Süleyman –, nincs mitől félned. Senki sem üldöz. Hajlotthátú papán kívül valószínűleg már mindenki tud a lány szökéséről. Csak rólam ne beszélj senkinek, akkor könnyű lesz Hajlotthátú Abdurrahmant megbékíteni. Egy-két hónapon belül megbocsátanak mindkettőtöknek. Még a nyár vége előtt jöhettek a fiatalasszonnyal kezet csókolni neki.

Egy meredek emelkedő éles kanyarjában a furgon hátsó kerekei megpördültek a sárban. Mevlut egy pillanatig azt képzelte, hogy mindennek vége, s mintha mi sem történt volna, Rayiha visszatér a faluba, ő meg haza, Isztambulba.

De a furgon folytatta az útját.

Egy óra múlva elszórt házakat, majd Akşehir keskeny utcáit világították meg a fényszórók. A vasútállomás a város túloldalán állt.

– El ne váljatok egymástól! – figyelmeztette Süleyman, amikor az állomáshoz értek. A sötétben a batyuját markoló lányra pillantott. – Nem szállok ki, hogy ne lásson engem. Én is felelős vagyok a dologban. Boldoggá teszed Rayihát, ugye, Mevlut? A kocka el van vetve: ő már a feleséged. Isztambulban egyelőre ne mutatkozzatok.

Mevlut és Rayiha nézték, amint a furgon piros lámpái eltűntek a sötétben. Nem fogták egymás kezét, amikor belépek Akşehir régi állomásépületébe.

Odabent neonfény ragyogott. Mevlut másodszor, ezúttal figyelmesen és közelről nézett a megszöktetett lány arcába, de gyorsan el is kapta a tekintetét, miután biztos lett abban, amit a furgonajtó becsukódása közben látott, csak nem akart elhinni.

Nem az a lány volt, akit a nagybátyja idősebbik fiának, Korkutnak a lakodalmában látott. A nővére lehet, aki ott állt mellette. A szép kislányt mutatták neki a lagziban, aztán a nővérét küldték el helyette. Szégyellte, hogy becsapták. Nem tudott a lányra nézni, akiről azt sem tudta biztosan, hogy Rayiha-e a neve.

Ki és hogyan űzhette vele ezt a játékot? Mintha valaki másnak a lépéseit hallaná, úgy visszhangzott fülében a saját lépéseinek a hangja, miközben a jegypénztár felé haladt. A régi állomásépületek élete végéig ezekre a pillanatokra fogják emlékeztetni Mevlutot.

Mintha álmában tenné, két jegyet váltott Isztambulba.

– Mindjárt jön – mondta a vasutas, de a vonat nem jött. A kosarakkal, málhákkal, bőröndökkel és fáradt emberekkel teli apró váróteremben egy pad végén kuporogtak, anélkül hogy egyetlen szót szóltak volna egymáshoz.

Mevlut emlékezett rá, hogy volt egy nővére Rayihának, vagyis a Rayihának gondolt szép kislánynak. Mert ezt a lányt valóban Rayihának hívták. Süleyman az előbb így nevezte. Ő is így szólította szerelmes leveleiben, de másvalakire, legalábbis egy más arcra emlékezett. Arra gondolt, hogy nem is tudja, mi is annak a szép húgnak a neve, aki az emlékezetében élt. Nem értette, hogyan vezethették félre, nem tudott emlékezni – ez is a része volt a csapdának, amely a fejében lévő furcsaságot okozta.

Csak a lány kezére mert nézni, miközben a padon ültek. Nemrégen még szerelemmel fogta; a szerelmes levelek írása közben is arra gondolt, hogy majd megfoghatja. Szép, szabályos, formás kéz volt. Szelíden pihent a lány ölében, néha gondosan igazított a málháján vagy a szoknyája szélén.

Mevlut felállt, és az állomás előtti tér büféjéből két szikkadt pogácsát hozott. Visszatérőben távolról még egyszer megnézte Rayiha kendős fejét és arcát. Nem az a szép arc volt, amelyet Korkut lakodalmában látott. Nem hallgatott megboldogult apjára, aki azt mondta, hogy ne menjen oda. Megint csak biztosan érezte, hogy először látja a lányt, vagy legalábbis először veszi észre. De hogyan történhetett? És Rayiha tudja, hogy Mevlut a húgára gondolt, amikor a leveleket írta?

– Kérsz pogácsát?

Rayiha formás keze kinyúlt a pogácsáért. Mevlut az elszökött szerelmesek izgalma helyett a hála kifejezését látta az arcán.

Rayiha olyan lassan és gondosan evett, mintha bűnt követne el. Mevlut leült mellé, és a szeme sarkából figyelte. Nem volt nagy kedve hozzá, de mivel nem tudta, mitévő legyen, megette ő is a szikkadt pogácsát.

Szó nélkül ültek. Mevlut úgy érezte magát, mint egy gyerek, aki azt gondolja, hogy megállt az idő, és soha sem lesz vége az iskolának. Az esze önkéntelenül is folyton azt a múltbéli hibát kereste, ami ehhez a kellemetlen helyzethez vezetett.

Egyre csak a lakodalom járt az eszében, ahol a szép húgot látta. Apja, a megboldogult Mustafa Efendi nem akarta, hogy elmenjen, de ő elszökött Isztambulba. Ennek a hibának volna a következménye? Mevlut befelé forduló tekintete, akárcsak Süleyman furgonjának fényszórói, huszonöt évének félig elhomályosult emlékei és árnyai között keresett valamit, ami megvilágíthatná a helyzetet.

A vonat nem jött. Mevlut megint elment a büféig, de az közben bezárt. Két lovas kocsi várta oldalt a vonattal érkező utasokat. Az egyik kocsis cigarettázott. Határtalan csönd borult a helyre. Odament a régi állomásépület mellett magasodó platánfához.

A fa alatt tábla állt. Halványan esett rá az állomásépület fénye:

Mustafa Kemal Atatürk,

a köztársaság megalapítója

1922-ben Akşehirben járva

kávét ivott

e százéves platán alatt.

Az iskolai történelemórákon néhányszor előkerült Akşehir neve, így Mevlutnak hallania kellett a város történelmi jelentőségéről, de most nem volt képes visszaemlékezni a könyvből tanultakra. Elégtelen – osztályozta magát. Az iskolában sosem tanult eleget ahhoz, hogy a tanárok elvárásainak megfeleljen. Talán ez volt a hiba. Huszonöt éves volt, és derűlátással tekintett hiányosságai pótlásának lehetőségeire.

Még egyszer megnézte Rayihát, amikor visszaült mellé a padra. Nem, még arra sem emlékezett, hogy akár csak messziről látta volna abban a négy évvel korábbi lakodalomban.

A négyórás késéssel érkező rozsdás, nyikorgó vonatban találtak egy üres kocsit. Bár senki nem volt a fülkében, Mevlut nem a lánnyal szembe, inkább mellé ült le. Az isztambuli vonat meg-megdöccent a váltókon meg az elkopott sínszakaszokon, s ilyenkor a karja meg a válla Rayiha vállához, karjához ért. Még ezt is furcsának találta.

Mevlut kiment a vagon vécéjébe, s mint gyerekkorában, hallgatta a fém vécélyukon keresztül felhangzó zakatolást. Mire visszatért, a lány már elaludt. Hogy tud ilyen nyugodtan aludni a szökés éjjelén?

– Rayiha! Rayiha! – súgta a fülébe. A lány annak a természetességével ébredt és mosolyodott el kedvesen, mint akit tényleg Rayihának hívnak. Mevlut szó nélkül leült mellé.

Azoknak a férjeknek és feleségeknek a módjára bámultak ki szótlanul az ablakon, akiknek a sokéves házasság után már nem maradt miről beszélniük. Időnként egy-egy kisváros utcai lámpáit, a távoli úton elhaladó autók fényszóróit, piros és zöld vasúti jelzőlámpákat láttak, de többnyire koromsötét volt kint, és az ablaküvegen csak a saját képmásuk tükröződött.

Két óra múlva, pirkadatkor Mevlut könnyeket látott meg Rayiha szemében. A fülkében nem volt senki, és a vonat nagy zajjal haladt a szakadékokkal szegélyezett vidéken.

– Haza akarsz menni? – kérdezte Mevlut. – Megbántad?

A lány felzokogott. Mevlut ügyetlenül a vállára tette a karját, de így nem érezte jól magát, ezért visszahúzta. Rayiha hosszan, keservesen sírt. Mevlut bűntudatot és megbánást érzett.

– Te nem szeretsz engem – szólalt még később Rayiha.

– Miért?

– A leveleid tele voltak szerelemmel. Becsaptál. Tényleg te írtad őket?

– Mindet én írtam – mondta Mevlut.

Rayiha tovább sírt.

Egy óra múlva Afyonkarahisarnál állt meg a vonat. Mevlut elszaladt az állomás büféjébe, vett egy kenyeret, egy doboz kockasajtot és egy csomag kekszet. Miközben a vonat az Aksu patak mellett haladt, egy tálcával járkáló kölyöktől teát vettek, és megreggeliztek. Mevlut elégedetten figyelte, ahogy Rayiha a városokat, nyárfákat, traktorokat, lovas szekereket, futballozó gyerekeket és a vashidak alatt elfolyó vizeket nézte. Az egész világ, minden érdekesnek tűnt.

Miközben a vonat Alayurt és Uluköy állomásai között haladt, az elszunnyadó Rayiha feje Mevlut vállára billent. Mevlut nem tudta letagadni önmaga előtt, hogy felelősséget és boldogságot érez. Két csendőr és egy öregember ült be a fülkébe. Mevlut számára a villanyoszlopok, az aszfaltúton haladó teherautók és az új betonhidak az ország gyarapodásának és felemelkedésének jelei voltak, és nem tetszettek neki a gyárak és a szegénynegyedek falaira mázolt politikai jelszavak.

Csodálkozva, hogy elalszik, Mevlut elaludt.

Egyszerre riadtak fel arra, hogy Eskişehirben megállt a vonat. Izgalom fogta el őket, mint akiket elkaphat a csendőr, de azonnal meg is nyugodva egymásra mosolyogtak.

Rayihának olyan belülről jövő mosolya volt, hogy az embernek eszébe sem juthatott, hogy eltitkol vagy alattomban csinál valamit. Nyílt, szabályos és derűs volt az arca. Mevlutot az a logikus feltételezés gyötörte, hogy együttműködött azokkal, akik rászedték, de ha az arcába nézett, nem volt képes nem azt gondolni, hogy a lány ártatlan.

Miközben a vonat Isztambulhoz közeledett, az út mentén sorakozó hatalmas gyárakról, az izmiti kőolaj-finomító kéményeiből felcsapó lángokról, a ki tudja, a világ mely részei felé tartó hatalmas teherhajókról beszélgettek. Rayiha, akárcsak a nővére és a húga, elemi iskolát végzett. Különösebb nehézség nélkül sorolta a messzi tengerparti országok neveit. Mevlut büszke volt rá.

Rayiha négy évvel korábban, a nővére lakodalma alkalmából egyszer már járt Isztambulban. Mégis, szerényen megkérdezte:

– Ez már Isztambul?

– Kartalt már annak lehet számítani – válaszolta Mevlut a tudás magabiztosságával –, de a város azért még odébb van.

Rayiha a messziről látszó Herceg-szigetekre mutatott. Egyszer majd feltétlenül el kell menniük oda.

De erre Rayiha rövid élete során végül egyszer sem került sor.

II. RÉSZ

(1994. MÁRCIUS 30., SZERDA)

Ezek az ázsiaiak […] a lakodalomban esznek, bozát isznak […] s aztán kaszabolják egymást.

Lermontov: Korunk hőse

(Áprily Lajos fordítása)

MEVLUT TÉLI ESTÉI AZ ELMÚLT HUSZONÖT ESZTENDŐBEN

Hagyjátok békén a bozást

Tizenkét évvel azután, hogy Rayihával együtt Isztambulba szöktek, 1994 márciusának egyik sötét éjjelén Mevlut bozaárusítás közben egyszer csak egy magasból csendben, de igen gyorsan leeresztett kosárral találta magát szemben.

– Bozás, két adagot – hallatszott egy gyermekhang.

A kosár angyalként szállt le elé a sötétben. Talán azért lepődött meg annyira, mert Isztambulban elfelejtődött már az a régi szokás, hogy kötélen kosarat eresszenek le az utcai árusoknak. Eszébe jutottak azok az idők, amikor – huszonöt éve – az apjával joghurtot és bozát árultak. A gyékénykosárban leeresztett mázas edénybe két adagnál jóval többet, majdnem egy liternyit öntött, és úgy érezte magát, mintha egy angyallal került volna kapcsolatba. Az utóbbi időkben Mevlut fantáziája gyakran vallásos témák körül forgott.

Ezen a ponton hadd mondjam el gyorsan, mi is az a boza, hogy az amúgy is furcsaságokkal teli történetünk ne váljon teljesen furcsává. Egyrészt azoknak az olvasóknak a kedvéért, akik még nem hallottak róla, másrészt a húsz-harminc évvel utánunk jövő török olvasó nemzedéknek, mert feltételezésem szerint addigra sajnos el fogják felejteni, hogy a boza egy kölesből készült, sűrű, kellemes illatú, sötétsárgás színű, enyhén alkoholos ázsiai ital.

Minthogy a melegben könnyen megsavanyodik, a régi Isztambulban, az oszmán időkben csak télen, boltokban árusították. Mire 1923-ban megalakult a Török Köztársaság, az isztambuli bozaboltok a német sörözők miatt már régen bezártak, ám a hagyományos ital a Mevluthoz hasonló utcai árusoknak köszönhetően mégsem tűnt el teljesen. A bozával az ötvenes évek után már csak a téli estéken, a szegény és elhanyagolt macskaköves utcákon „Booo-zaaa!” kiáltásokkal felbukkanó árusok foglalkoztak, az elmúlt szép napokra emlékeztetve.

Mevlut érezte az ötödik emeleten lakó gyerekek türelmetlenségét. Zsebre vágta a papírpénzt, a mázas edény mellé rakta a visszajáró aprót, s ahogy gyerekkorában az apjával csinálták, kissé meghúzta a zsinórt, hogy jelezze: felhúzhatják a kosarat.

A kosár azonnal emelkedni kezdett. A gyerekek küszködtek vele, mert jobbra-balra himbálózott a hideg szélben, neki-nekiverődött az alsóbb emeletek ablakpárkányainak és a vízlevezető csatornának. Az ötödik emelet magasságába érkezvén, akár a jó szélre rátalált boldog sirály, egy pillanatra szinte megállt a levegőben, majd mint egy titokzatos, tilalmas tárgy, eltűnt a sötétben. Mevlut folytatta az útját.

– Booo-zaaa! – kiáltotta bele a félhomályos utcába. – Jóóóóó booo-zaaaa…

A leeresztett kosárral azokban a régi időkben vásároltak, amikor még nem volt a házakban lift és kapunyitó automata, és nemigen épültek Isztambulban öt-hat emeletesnél magasabb házak. Amikor 1969-ben Mevlut az apja mellett az áruséletbe lépett, a joghurtot, sőt a fűszeresnél egyebet is venni szándékozó, ám lemenni lusta háziasszonyok a kosarak aljára kis csöngőt is szereltek, hogy telefon nélküli lakásukból jelezzék az utcai árus számára: vevő van fenn. Amikor az árus megfelelőképpen elhelyezte a bozát vagy a joghurtot a kosárban, megrázta a csengőt. Mevlut mindig is szerette nézni a kosár emelkedését: volt, amikor a szélben himbálózva ablakba, faágba, villany- vagy telefonvezetékbe, a házak közé feszített szárítókötélbe ütközött, és ilyenkor a csengő kedvesen csilingelt. Némelyik állandó vevő a tartozásról vezetett füzetet tette a kosárba, Mevlut pedig bejegyezte, hogy hány kiló joghurtot tett be, és úgy rántotta meg a zsinórt. Írástudatlan apja, mielőtt a fia a városba jött volna, a tartozásokat pálcikák rajzolásával rögzítette (egy pálcika egy kiló, fél pálcika fél kiló), utóbb azután büszkén figyelte, ahogy fia a füzetekbe számokat, egyes kuncsaftok esetében pedig megjegyzéseket (tejszínes; hétfő–péntek) írt.

Ám ezek régi emlékek voltak. A közben eltelt huszonöt évben Isztambul annyit változott, hogy a legelső emlékei ma mesebelieknek tűntek. Az érkezésekor szinte kivétel nélkül macskaköves utcákat már aszfalt borította. A város nagy részét alkotó háromszintes, kertes házak zömét lebontották, s helyükre olyan magas házakat építettek, hogy a felső szintek lakói meg sem hallhatták az utcai árusok hangját. A rádiók helyét az éjjel is bekapcsolva hagyott televíziók foglalták el. Ezek lármájukkal teljesen elnyomták a bozaárus hangját. Az utcák szürke és fakó öltözetű, hallgatag és szomorú népének helyén lármás, mozgékony és magabiztos tömeg jelent meg. Minthogy Mevlut benne élt ebben a folyamatban, eleinte észre sem vette a változás mértékét, és nem szomorkodott – mint sokan mások –, hogy Isztambul megváltozik; de azért mindig igyekezett lépést tartani a hatalmas változásokkal, és azokba a negyedekbe járt, ahol szívesen fogadták.

Ott volt például a lakásukhoz legközelebbi, zsúfolt negyed, Beyoğlu. Tizenöt évvel korábban, a hetvenes évek végén Beyoğlu mellékutcáiban a sokáig nyitva tartó ütött-kopott zenés, kertes mulatóhelyek, éjszakai bárok és félig-meddig titkos kuplerájok környékén éjfélig is tudott árusítani Mevlut. A kályhával fűtött pincékben, mulatókban énekesnőként és konzumnőként dolgozó hölgyek és rajongóik, az Anatóliából érkező középkorú, bajuszos, fáradt férfiak, akik üzleti ügyeik elintézése után italt rendeltek a hölgyeknek, a legutolsó isztambuli szerencsétlen alakok, akik mulatságnak tartották, ha a nők közelében ücsöröghettek egy bárban, az arab és pakisztáni férfi turisták, a pincérek, a biztonsági őrök és a házmesterek még éjfélkor is vásároltak tőle. Az utolsó tíz évben azonban, ahogy ebben a városban történni szokott, a változás dzsinnjének varázslatos érintésére felfeslett az egész szövedék, eltűntek a régi figurák, bezárták azokat a szórakozóhelyeket, ahol az oszmán és európai „á la turca” és „á la franga” dalokat énekelték, s helyettük parázson sült olcsó adanai kebabot és rakıt kínáló, zajos helyek nyíltak. A magát hastáncosokkal mulattató fiatal tömeget nem érdekelte már a boza, úgyhogy Mevlut esténként nem járt többé az İstiklal út környékére.

Mevlut az elmúlt huszonöt esztendőben minden téli estén fél kilenc körül, amikor véget ért a tévében a híradó, szedelődzködni kezdett, hogy elinduljon a Tarlabaşı negyedben bérelt lakásából, felvette a felesége által kötött barna pulóverét, fejére tette kis kerek gyapjúsapkáját, felkötötte a kuncsaftoknak imponáló kék kötényt, magához vette a felesége vagy a lányai által cukorral és különleges fűszerekkel ízesített bozával teli kannát („Ma keveset raktatok bele, pedig ma este nagyon hideg van” – jegyezte meg olykor), felöltötte fekete kabátját, és elbúcsúzott az otthoniaktól. „Ne várjatok rám, feküdjetek le aludni” – fordult régebben a két kislányhoz. „Nem maradok el sokáig” – később legföljebb ennyit mondott a tévé előtt ülőknek.

Kint a hidegben először is a vállára vette a huszonöt éve használt tölgyfa rudat, két végére a fülüknél fogva rákötötte a műanyag kannákat, és amiként a harctérre induló katona, még egyszer megnézte, hogy helyükön vannak-e a súlyok, ellenőrizte, hogy rendben vannak-e az övébe és belső zsebeibe helyezett kis csicseriborsós és fahéjas staniclik (az ujjnyi műanyag zacskókba otthon hol a felesége, hol türelmetlen lányai, hol ő maga töltötte a csicseriborsót és a fahéjat), azután elindult végtelen útjára.

– Jóóó booo-zaaaa…!

Mindig gyorsan felért a felső negyedekbe, majd a Taksim térnél megfordulva elindult az aznapi útvonalán, és egy kávézóban töltött félórás cigarettaszüneten kívül megállás nélkül árusított.

Aznap este fél tíz volt, amikor a Pangaltı negyedben angyalként elébe szállt a bevásárlókosár. Fél tizenegykor már Gümüşsuyu mellékutcáiban járt, amikor egy kis dzsámihoz vezető sötét utcában észrevett egy kutyafalkát, amelyet néhány héttel korábban is látott már. Mevlut általában nem félt tőlük, mert az utcai kutyák nem bántják az utcai árusokat, most azonban a szíve valamilyen furcsa ingertől hevesebben kezdett dobogni. Tudta, hogy a kóbor kutyák megérzik, ha valaki fél, és azonnal meg is támadják. Megpróbált másra gondolni.

Felidézte magában, hogyan szokott a kislányaival a televízió előtt tréfálkozni, a temetők ciprusaira próbált gondolni, arra, hogy nemsokára otthon a feleségével fog beszélgetni, majd a Magasságos Efendi figyelmeztetésére: „Tartsátok tisztán a szíveteket!”, és az angyalra, akit az elmúlt napokban álmában látott – de hiába, a félelemtől nem tudott szabadulni.

Hangosan ugatva közeledett felé egy kutya.

Egy másik is felzárkózott mögé. A sötétben nem látta jól őket: sárszínűek lehettek. Távolabb egy fekete kutyát is látott.

Az összes kutya, a negyedik is, pedig azt nem is látta, mind egyszerre kezdett ugatni. Olyan félelem fogta el Mevlutot, amilyet gyermekkorában is csak alig egyszer-kétszer érzett. Nem jutottak eszében a kutyák ellen óvó imák és Korán-versek. Mozdulni sem tudott, a kutyák pedig tovább ugattak.

Szemével nyitott kaput keresett. Ha leveszi válláról a rudat, vajon tudja majd botként használni?

Kinyílt egy ablak.

– Kuss! – kiáltott le valaki. – Hagyjátok békén a bozást! Kuss!

A kutyák megtorpantak, majd el is hallgattak, és szótlanul eloldalogtak.

Mevlut hálásan nézett a harmadik emeleti ablakon kihajoló férfi felé.

– Nem szabad félned, bozás. Ezek a dögök azonnal megérzik, hogy ki fél tőlük. Érted?

– Köszönöm – mondta Mevlut, és indulni akart.

– Gyere fel, veszünk tőled bozát.

Mevlutnak nem nagyon tetszett az ablakból lenéző ember, de elindult a kapu felé.

Az automata zümmögő hangjával kinyílt a kapu. Bent palackos gáz, égett zsír és olajfesték szaga terjengett. Mevlut szép kényelmesen felkapaszkodott a harmadik emeletre. Fent nem állították meg a küszöbön, hanem a régi idők jó emberei módjára beljebb invitálták.

– Gyere be, bozás, biztosan átfáztál.

Az ajtó előtt cipők sorakoztak. Miközben lehajolt, hogy kifűzze a cipőjét, régi barátjának, Ferhatnak a szavai jutottak az eszébe: „Háromféle lakóház van Isztambulban. 1. Amelyiknek az ajtajában leveszik a cipőt, ott vallásos emberek laknak, akik elvégzik a napi ötszöri imát. 2. Az európai gondolkodású gazdagok házaiba cipővel is be lehet menni. 3. Az új, magas házakban egymás mellett élnek a mindkét fajtához tartozó családok.”

Ez a ház gazdag negyedben állt, errefelé nem volt szokás levenni és a lakás ajtaja előtt hagyni a cipőket. Mevlut mégis úgy érezte, mintha egy új, sokemeletes házban volna, ahol vallásos és európai, azaz sokféle család él egymás mellett. Ő maga, akár középosztálybeli, akár gazdag házba hívták be, mindig tisztelettel kibújt a cipőjéből az ajtóban. Hiába mondták neki, hogy nem kell levennie, nem hallgatott rájuk.

A lakásban erős rakıszag terjengett. Bár még messze volt az éjszaka vége, kellemesen becsípett emberek vidám zsivaja töltötte be a szobát. A kis szalont szinte teljesen elfoglaló étkezőasztal körül heten – férfiak és nők – ültek, az általában minden lakásban hangosra állított televíziót nézték, de közben ittak, nevetgéltek és beszélgettek.

Csend támadt az asztalnál, amikor észrevették a konyhába belépő Mevlutot.

– Bozás, adj nekünk egy kis bozát! – mondta a konyhában egy meglehetősen részeg férfi, de nem az, akit az ablakból látott. – Van csicseriborsód meg fahéjad is?

– Van.

Mevlut tudta, hogy nem azt kell kérdeznie, hány litert adjon.

– Hányan vannak?

– Hányan vannak? – ismételte a részeg gúnyosan a konyhából az onnan nem látszó szalon felé. Sokáig tartott, míg az asztal körül ülők nevetve, vitatkozva, viccelődve megszámolták magukat.

– Én nem kérek, ha nagyon savanyú – hallatszott egy női hang.

– Az én bozám édes – mondta Mevlut.

– Akkor nekem ne adj – mondta egy férfihang – A jó boza savanyú.

Vitatkozni kezdtek.

– Gyere ide, bozás – mondta egy másik részeg hang.

Mevlut bement a szalonba. Másnak, szegénynek érezte magát. Egy pillanatra mindenki elhallgatott. Az asztal körül ülők mosolyogva és kíváncsian nézték. Egy, a régi időkből itt maradt, divatjamúlt jelenség iránti kíváncsiság volt ez: Mevlut az utóbbi időben többször találkozott ezzel a pillantással.

– A savanyú boza a jó, vagy az édes? – kérdezte egy bajuszos férfi.

Három nő is szőkére volt festve. Mevlut látta, hogy az imént az ablakon kiszóló, és így őt a kutyáktól megmentő férfi az asztal végén, két szőke között ül.

– A savanyú boza is jó, meg az édes is – válaszolt a huszonöt éve megszokott módon.

– Keresel te ezzel, bozás?

– Keresek, hál’ isten.

– Szóval van benne pénz… És hány éve csinálod?

– Huszonöt éve. Azelőtt reggelenként joghurtot is árultam.

– Ha huszonöt éve csinálod, és keresel rajta, akkor gazdagnak kell lenned. Így van?

– Sajnos nem lettünk gazdagok.

– Miért?

– Mind meggazdagodtak, akikkel együtt jöttünk el a faluból, de nekünk nem lett szerencsénk.

– Neked miért nem lett szerencséd?

– Mert én becsületes vagyok. Én nem hazudok, nem árulok hitvány árut, és nem cselekszem tiltott dogokat csak azért, hogy házam legyen, vagy hogy a lányomnak nagy lakodalmat rendezzek.

– Hívő vagy?

Mevlut pontosan tudta, hogy a gazdag házakban ennek a kérdésnek politikai értelme van. A három napja tartott önkormányzati választásokat a szegények szavazataival a vallásos párt főpolgármester-jelöltje nyerte. Mevlut is a váratlan módon győztes jelöltre adta a szavazatát, épp a vallásossága miatt, meg amiért a jelölt annak a kasımpaşabeli Piyalepaşa iskolának a tanulója volt annak idején, ahova most az ő lányai is jártak.

– Én árus vagyok – válaszolta ravaszul. – Lehet egy árus hívő?

– Miért ne lehetne?

– Folyton dolgozom. Hogy végezném el a napi öt imát, amikor reggeltől estig az utcán vagyok?

– Reggelenként mit csinálsz?

– Csináltam én már mindent. Csicseriborsós piláfot árultam, pincérkedtem, fagylaltot mértem, még igazgató is voltam… Mindent meg tudok csinálni.

– Minek az igazgatója voltál?

– A Binbom büfének. Beyoğluban volt, de aztán bezárt. Ismerték?

– Most mit csinálsz reggelenként? – kérdezte az ablakbéli férfi.

– Most éppen nincs mit.

– Nincs feleséged, családod? – kérdezte egy kedves arcú szőke nő.

– De van. Istennek hála, mint két angyal, olyan kislányaink vannak.

– Járatod iskolába őket, ugye? Kendőt adsz rájuk, ha megnőnek?

– Faluról jött szegény emberek vagyunk. Tartjuk a szokásainkat.

– Bozát is ezért árulsz?

– A környékünk falvaiból mindenki joghurtot és bozát árulni jött Isztambulba, de az az igazság, hogy a falunkban nem ismertük se a joghurtot, se a bozát.

– Először a városban láttál bozát?

– Igen.

– Hogy tanultál meg úgy kiabálni, ahogy a bozaárusok szoktak?

– Olyan szép hangod van, akár egy müezzinnek.

– A bozaárusoknak szomorú a hangjuk – mondta Mevlut.

– Nem félsz éjjel a sötét utcákon?… Nem unatkozol?

– A hatalmas Allah segíti a szegény bozaárust. Mindig szép dolgokon jár az eszem.

– Akkor is, amikor távoli, kihalt utcákon temetőt, kutyákat, dzsinneket vagy tündéreket látsz?

Mevlut hallgatott.

– Hogy hívnak?

– Mevlut Karataş.

– Nos hát, Mevlut Efendi, mutasd csak, milyen a bozád!

Mevlut sok ilyen italos társaságot látott már. „Van villany a falutokban?” – kérdezgették az első években (amikor Isztambulba jött, még nem volt, de mostanra, 1994-re már bekötötték). „Jártál egyáltalán iskolába?” Aztán később: „Mit éreztél, amikor először liftbe szálltál?”, „Mikor voltál először moziban?”, és más efféle kérdéseket is gyakran hallott a részegektől. Azokban az években mulatságos válaszokat adott, hogy a kuncsaftok kedvében járjon. Ők beengedték a nappaliba, Mevlut pedig nem félt attól, hogy együgyűbbnek, kevesebb városi tapasztalattal bírónak és ostobábbnak mutassa magát; rendszeres, kedves vásárlói előtt akkor sem kérette sokáig magát, amikor be kellett mutatnia, miként kiáltozik az utcán.

De az már régen volt. Maga sem tudta az okát, de haragot érzett. Ha nem lett volna hálás a megmentőjének, nem is beszélgetett volna tovább. Kiadja a bozát, és már megy is.

– Hányan kérnek bozát? – kérdezte.

– Nem mérted ki a konyhában? Mi a konyhából vártuk.

– Honnan vásárolod a bozát?

– Én magam készítem.

– Ugyan már… Az összes bozaárus a vefai bozaüzemből veszi.

– Öt éve már Eskişehirben is gyártják, de én a legjobbtól, a régi Vefától veszem az alapanyagot, és a magam ízesítőivel készítem el.

– Vagyis otthon cukrot keversz bele?

– Az édes boza is, meg a savanyú is teljesen természetes.

– Ugyan, hogy lenne már az? A boza savanyú. Akárcsak a bor, az erjedéstől, az alkoholtól lesz savanyú.

– A bozában van alkohol? – húzta fel a szemöldökét az egyik nő.

– Neked aztán fogalmad sincs semmiről – reagált az egyik férfi. – A boza akkor vált az oszmánok italává, amikor a bort, az alkoholt betiltották. De aztán IV. Murat szultán, aki éjszakánként álruhában járta a várost, a borozók és a kávézók mellett a bozásboltokat is bezáratta.

– A kávézókat miért záratta be?

Vita kerekedett, amelyhez sok hasonlót látott már Mevlut a részegek asztalánál. Kis időre meg is feledkeztek róla.

– Te mondd meg, bozás, alkoholos ital-e a boza, vagy nem?

– A bozában nincs alkohol – mondta Mevlut, miközben pontosan tudta, hogy ez nem igaz. Az apja is hasonlóképpen mindig így állította.

– Hogyne volna, bozás… Van benne alkohol, csak kevés. Az oszmán időkben azok hangoztatták, hogy nincs benne alkohol, akik be akartak csípni, aztán nagy nyugalommal ledöntöttek tíz pohárral is, hogy berúgjanak. De miután a köztársaság kikiáltása után Atatürk engedélyezte a rakıt meg a bort, a bozaivásnak semmi értelme nem volt már, és hetven éve meg is szűnt.

– Talán a muszlim tiltások miatt visszajön – vetett egy provokáló pillantást Mevlut felé egy vékony orrú részeg. – Mit szólsz a választási eredményekhez?

– A bozában nincs alkohol – szögezte le újra Mevlut szemrebbenés nélkül. – Nem is árusítanám, ha volna.

– Látod, a fickó nem olyan, mint te, ő hű a vallásához – szólt az egyik férfi egy másikhoz.

– Te csak a magad nevében beszélj! Én a vallásomhoz is hű vagyok, meg a rakıt is megiszom – mondta a vékony orrú. – Bozás, te félsz, azért mondod, hogy a bozában nincs alkohol?

– Én Allahon kívül nem félek senkitől – mondta Mevlut.

– Nesze neked, itt a válasz.

– Nem félsz éjjel az utcán a kutyáktól meg a rablóktól?

– Egy szegény bozaárust nem bánt senki – mosolygott Mevlut. Ez is a gyakran adott válaszai közé tartozott. – A rablók, tolvajok sem bántják. Huszonöt éve végzem ezt a munkát, és egyszer sem raboltak ki. A bozaárusokat mindenki tiszteli.

– Miért?

– Mert a boza régről, az elődeinkről maradt ránk. Éjszaka nincs már kint az isztambuli utcákon negyvennél több bozás. Nagyon kevesen vásárolnak úgy, mint önök. Sokan viszont szívesen hallgatják a bozaárus kiáltozását: visszaképzelik magukat a múltba, és ettől jókedvük lesz. Ez élteti a bozaárust, ez teszi boldoggá.

– Te hívő vagy?

– Igen. Félek Allahtól – felelte Mevlut, tudva, hogy ezzel megijeszti őket.

– És Atatürköt is szereted?

– Gazi Mustafa Kemal Paşa marsall 1922-ben ellátogatott a mi vidékünkre, Akşehirbe – közölte Mevlut. – Azután Ankarában megalakította a köztársaságot, és végül idejött Isztambulba, és megszállt a Taksim téren, a Park Hotelben. Egy nap kiáll az erkélyére, és úgy érzi, hogy Isztambulból eltűnt a vidámság, a hang, valami hiányzik. Megkérdezi a szárnysegédjét, mire az így válaszol: „Méltóságos Pasám, mivel Európában nincsenek utcai árusok, féltünk, hogy haragudni fog miattuk, ezért kitiltottuk őket a városból.” Most haragudott meg csak igazán Atatürk. „Az utcai árusok az utcák csalogányai, tőlük eleven és vidám Isztambul. Nehogy kitiltsátok őket!” – mondta. Azóta szabad Isztambulban az utcai árusítás.

– Éljen Atatürk! – mondta az egyik nő.

Néhányan megismételték. Mevlut is csatlakozott hozzájuk.

– Nem lesz Törökország is olyan, mint Irán, ha a vallásosak kerülnek hatalomra?

– Ugyan már! A hadsereg nem fogja hagyni. Puccsot szerveznek, a pártjukat bezárják, és mind lecsukatják őket. Nem így van, bozás?

– Én bozaárus vagyok, nem értek a magas politikához. Az az önök dolga.

Részegek voltak, de megértették, mire céloz Mevlut.

– Én pont olyan vagyok, mint te, bozás. Csak Allahtól meg az anyósomtól félek.

– Bozás, neked van anyósod?

– Sajnos nem ismerhettem.

– Hogyan nősültél meg?

– Egy rokon lakodalmán láttuk meg egymást, és messziről egymásba szerettünk. Három évig írtam neki a leveleket.

– Ez nem semmi, bozás.

– Mit csinál most a feleséged?

– Otthon dolgozik. Nem mindenki képes arra, amit ő csinál.

– Ha iszunk a bozából, még részegebbek leszünk?

– Az én bozámtól senki sem lesz részeg. Nyolcan vannak, két litert adok.

Kiment a konyhába, de jó sokáig tartott, mire a csicseriborsót és a fahéjat is kiosztotta, meg a pénzét is megkapta. Mevlut olyan ellentmondást nem tűrőn húzta a cipőjét, mint régen, amikor mindig sietnie kellett, mert sorban álltak a vevők.

– Eső meg sár van kint, vigyázz! – szóltak ki neki. – A tolvajoktól és a kutyáktól óvakodj!

– Gyere máskor is, bozás! – mondta az egyik nő.

Nagyon jól tudta Mevlut, hogy nem fognak még egyszer bozát kérni, csak a kompánia szórakoztatásául hívták. Jólesett neki a kinti hideg.

–Booo-zaaaa…

A huszonöt év alatt sok ilyen házat, embert és családot látott, ezerszer hallott ilyen kérdéseket, megszokta már. A hetvenes évek végén Beyoğlu és Dolapdere sötét mellékutcáiban a mulatósok, szerencsejátékosok, nehézfiúk, stricik és kurvák mellett sok ilyen részeg asztaltársaságot is látott már. Megtanulta, hogyan jusson ki mielőbb az utcára anélkül, hogy a részegekhez csatlakozott volna; sikerült elrendeznie őket, ahogy a katonaságnál mondták: „anélkül hogy bárkinek a figyelmét magára vonná”.

A lakásokba, családokhoz évek óta alig hívták be. Huszonöt évvel korábban még szinte mindenki beinvitálta, sokan a konyhában megkérdezték tőle, nem fázik-e, reggel megy-e iskolába, vagy hogy kér-e egy teát. Volt, aki még a szalonba is bevezette, és az asztalához ültette. De azokban a szép időkben rengeteg dolga volt, a rendelésekkel oda kellett érnie a rendszeres kuncsaftjaihoz, ezért aztán elsietett anélkül, hogy a kedves kínálásokat kiélvezte volna. Hosszú ideje először mutattak ilyen érdeklődést iránta, ezért nem igazán állta a sarat – Mevlut így érezte. Különben is furcsa egy társaság volt: azelőtt a rendes, konyhás, családi lakásokban nem lehetett nőket, férfiakat ilyen rakıs társaságként együtt látni. „Az emberek már együtt, családostul isszák a 45 fokos Tekel rakıt, minek innák a te 3 fokos bozádat? Ennek a dolognak vége, az isten szerelmére, hagyd már abba, Mevlut! – mondta neki a barátja, Ferhat félig komolyan, félig tréfálkozva. – Nincs már szükségük a bozádra ahhoz, hogy lerészegedjenek.”

Befordult a Fındıklı felé ereszkedő mellékutcákba, gyorsan leadott fél litert egy rendszeres vásárlónak, aztán kilépvén a házból két gyanús árnyat vett észre. Ha törődik a „gyanús” alakokkal, akkor azok (akárcsak az álomban) talán megérzik, hogy mit gondol róluk, és bánthatják is. De képtelen volt nem gondolni a két árnyra.

Ösztönösen hátrafordult, hogy nincs-e kutya a nyomában, és abban a pillanatban már biztosan érezte, hogy az árnyak követik, mégsem akarta elhinni. Kétszer erősen, kétszer pedig minden meggyőződés nélkül, mégis izgatottan megrázta a csengőjét.

– Booo-zaaa – kiáltotta.

Elhatározta, hogy nem megy ki a Taksimra, hanem a lépcsőkön gyorsan leereszkedik, majd Cihangir felé újra felkapaszkodva egyenesen hazamegy.

Lefelé ment a lépcsőn, amikor az egyik árnyék megszólalt a háta mögött.

– Bozás, várj egy kicsit!

Mevlut úgy tett, mintha semmit se hallott volna. Vállán a rúddal vigyázva szaladt pár lépcsőfokot lefelé, ám egy fordulónál, ahová az utcai lámpák nem világítottak be eléggé, kénytelen volt lassítani.

– Azt mondtuk, állj meg, bozás, nem vagyunk mi ellenségek. Bozát akarunk venni.

Mevlut szégyellve a gyávaságát, megállt. A lépcsőforduló meglehetősen sötét volt, mert egy fügefa elfogta az utcai lámpák fényét. Azon a nyáron, amikor Rayihát megszöktette, és fagylaltot árult, valahol itt a közelben hagyta mindig éjszakára háromkerekű kocsiját.

– Hogy adod a bozát? – kérdezte az egyik foghegyről, lefelé jőve a lépcsőn.

Mindhárman lent álltak már a sötétben, a fügefa alatt. Aki azért kérdezi a boza árát, mert megkívánta, az nagyot nyelve, halkan és udvariasan kérdez, nem ilyen magas lóról. Mevlut aggodalmában csak a félárat mondta.

– Elég drága – mondta a megtermettebb –, de azért adj csak két pohárral. Aztán mennyit keresel te?

Mevlut lerakta a kannákat, köténye zsebéből elővett egy nagy műanyag poharat, megtöltötte, és a kisebb, fiatalabb férfinak nyújtotta.

– Parancsoljon.

– Kösz.

Furcsa csend volt a levegőben, miközben a második poharat töltötte, szinte bűntudatot érzett miatta. Érezte ezt a tagbaszakadt is.

– Miért szaladsz, bozás, sok a munkád?

– Á, pang az üzlet. Befellegzett már a bozának, nem megy úgy, mint régen. Nem veszi már senki. Nem is akartam dolgozni, de beteg van otthon, kell egy kis levesrevaló.

– Mennyit keresel egy nap?

– Asszonytól a korát, férfitól a keresetét nem kérdezik. De mert kérdezték, hát megmondom. Ha el tudom adni, jóllakunk, ha nem, akkor, ahogy ma is, éhesen megyek haza.

– Nem látszol éhesnek. Hová való vagy?

– Beyşehiri vagyok.

– Beyşehir? Az meg hol van?

Mevlut nem válaszolt.

– Hány éve vagy Isztambulban?

– Huszonöt éve.

– Itt vagy huszonöt éve, és még mindig beyşehirinek mondod magad?

– Nem… Maga kérdezte.

– Ennyi idő alatt sokat kereshettél.

– Jó is volna… Látja, még éjfélkor is dolgozom. Maguk hova valósiak?

Mevlut megijedt, mert nem kapott választ.

– Kérnek fahéjat?

– Adjál. Mibe kerül?

Mevlut elővette kötényzsebéből a sárgaréz fahéjtartót, és megszórta a két pohár tetejét.

– A fahéj meg a csicseriborsó a cég ajándéka – mondta, és elővett a zsebéből két csicseriborsós zacskót, de ahelyett, hogy mint máskor, a vevők kezébe adta volna a zacskókat, kinyitotta őket, és figyelmes pincér módjára tartalmukat a poharukba szórta.

– A boza csicseriborsóval a legjobb.

Amazok egymásra néztek, aztán felhajtották az italt.

– Ezen a rossz napon legalább miattunk dolgoztál – mondta az idősebb, a tagbaszakadt, amikor kiitta a bozát.

Mevlut nem értette, mire akar kilyukadni, ezért inkább a szavába vágott.

– Ha nincs pénzetek, majd máskor megadjátok, földi. Mi volna, ha mi, szerencsétlenek nem tartanánk össze az ilyen nehéz időkben ebben a nagyvárosban? Fogadjátok el. – Vállára vette a rudat, hogy továbbinduljon.

– Várj csak, bozás – mondta a tagbaszakadt –, azt mondtuk, hogy ma miattunk dolgoztál, ugye? Add hát ide a pénzt, ami nálad van.

– Nincs nekem pénzem, földi. Egy-két pohár ára csak, az meg az otthon fekvő beteg orvosságára kell…

A kistermetű erre rugóskést húzott elő a zsebéből, s miközben Mevlut hasa felé fordította, a másik kezével gyorsan, de figyelmesen átkutatta a köténye és a zakója zsebeit. Az összehajtogatott papírpénzeket és az aprót sietve a saját zsebébe rakta. Mevlut látta, hogy fiatal és csúnya. – Magad elé nézz, bozás! – szólalt meg a testesebb, amint észrevette, hogy Mevlut a fiú arcába néz. – Látod, milyen sok pénzed volt! Nemhiába iszkoltál előlünk.

– Legyen ennyi elég – mondta Mevlut összeszedve magát.

– Elég? Na nem! – mondta a fiatal a háta mögül. – Nem elég. Huszonöt évvel ezelőtt idejössz, végigrablod a várost, és amikor ránk kerülne a sor, azt mondod, hogy eddig jó volt, de most már elég? Tehetünk arról, hogy mi később jöttünk?

– Dehogyis. Senki nem tehet semmiről.

– Házad, lakásod, mid van Isztambulban?

– Esküszöm, még egy talpalatnyi földdarabom sincs – hazudta Mevlut. – Semmim sincs.

– Miért? Ilyen ostoba vagy?

– Nem volt szerencsém.

– Mindenki, aki huszonöt éve Isztambulba jött, összetákolt magának egy házat, és a telkeiken ma már blokkházak emelkednek.

Mevlut idegességében összerázkódott, de ennek csak az lett a következménye, hogy a kés hegye keményebben bökte a hasát („Te jó ég!” – nyögte). Még egyszer gondosan átkutatták.

– Na ki vele, ostoba vagy, vagy csak játszod az együgyűt?

Mevlut hallgatott. A mögötte álló férfi gyakorlott ügyességgel hátrafeszítette a bal karját.

– Lám csak, lám! Nem házba, üzletbe, gőzfürdőbe, hanem karórába fektettél be, beyşehiri testvérem. Most már világos.

A tizenkét évvel korábban házassági ajándékként Mevlut karjára csatolt óra egy pillanat alatt lekerült a csuklójáról.

– Nem szokás a bozaárusokat kirabolni – mondta Mevlut.

– Mindenben van egy első – mondta a mögötte álló. – Ne kiabálj, és ne nézz hátra!

Mevlut szótlanul nézett a távolodó idősebb és fiatalabb tolvaj után. Akkor jött rá, hogy apa és fia lehettek. Az apa fogta le hátulról a karját, és a fia nyomta a hasához a rugós kést. Ő maga soha nem lett volna képes az apjával ilyenféle bűnszövetségre lépni. Csendesen lement a lépcsőn, és befordult az egyik mellékutcába. Köröskörül csend honolt, senki nem járt az utcán. Mit fog szólni Rayiha? Meg tudja állni, hogy ne mondja el senkinek, ami vele történt?

Az futott át az agyán, hogy a rablás csak álom volt, és minden úgy van, mint régen. Nem fogja Rayihának elmesélni. Mert nem rabolták ki. Csökkentette a fájdalmát, hogy pár másodpercig hinni tudott ebben az elképzelésben. Megrázta a csengőjét.

– Booo-zaaaa! – kiáltotta megszokásból, de ugyanakkor érezte, hogy akárcsak álmában, nem jön ki hang a torkán.

A régi szép időkben Rayiha olyan jól meg tudta vigasztalni, ha valami elszomorította az utcán, ha megalázták vagy megbántották.

Huszonöt év után Mevlut először tért sietve haza úgy, hogy a kannái még nem voltak üresek, mégsem kínálta hangosan az áruját.

Alighogy belépett egyszobás otthonába, a benti csöndből tudta, hogy iskolás kislányai már alszanak.

Rayiha az ágy szélén ült, és ahogy minden este, rá-rápillantva a lehalkított televízióra, kézimunkázott. Mevlutot várta.

– Abbahagytam a bozaárusítást.

– Hogy jutott ez most az eszedbe? Nem tudod te azt abbahagyni. De igazad van, valami mást is kellene csinálnod. Az kevés, amit én a kézimunkával keresek.

– Azt mondtam, abbahagytam a bozát.

– Ferhat jól keres az Elektromos Műveknél – mondta Rayiha. – Beszélj vele, találjon neked munkát.

– Inkább meghalok, mint hogy Ferhatot keressem – mondta Mevlut.

III. RÉSZ

(1968. SZEPTEMBER–1982. JÚNIUS)

Apám már a bölcsőmben gyűlölt.

Stendhal: Vörös és fekete

(Illés Endre fordítása)

1. MEVLUT A FALUJÁBAN

Mit mondana ez a világ,

ha beszélni tudna?

Térjünk vissza Mevlut gyermekkorába, hogy megértsük az elhatározását, kötődését Rayihához és félelmét a kutyáktól. Konya megye Beyşehiri járásának Cennetpınar nevű falujában született 1957-ben, és tizenkét éves koráig ki sem tette a lábát onnan. Miután sikeresen elvégezte az elemi iskolát, azt gondolta, hogy akár a hozzá hasonló gyerekek, Isztambulba fog menni az apjához, hogy ott tanuljon és dolgozzon, de mivel az apja nem akarta magához venni, 1968 őszén még otthon maradt, és pásztorkodással foglalkozott. Élete végéig töprengett rajta, vajon az apja miért hagyta abban az évben a faluban, de soha nem talált rá kielégítő választ. Barátai – nagybátyja két fia, Korkut és Süleyman – elmentek, ezért azon a télen magányosnak és szomorúnak érezte magát. Nyolc-tíz állatot legeltetett a patak mentén. Azzal telt a napja, hogy a távoli, színtelen tavat, az úton haladó autóbuszokat és kamionokat, a madarakat és a nyárfákat bámulta.

A nyárfa szélben remegő leveleit figyelve néha úgy érezte, hogy a fa jeleket küld neki. A levelek egy része a sötétebb, más része a sárgás oldalát mutatta felé, majd egy szinte észrevehetetlen fuvallatra a sötét leveleknek a sárgás, a sárgásaknak pedig a sötét oldala vált láthatóvá.

Az volt a legfőbb szórakozása, hogy összeszedegette a száraz ágakat, halomba rakta és meggyújtotta őket. Amikor a fa lángra kapott, a kutyája, Kâmil nagy élvezettel körbe-körbejárt körülötte, majd amint Mevlut leült, és a kezét a tűznél melegíteni kezdte, a kutya kissé távolabb szintén leült, és akárcsak Mevlut, sokáig mozdulatlanul bámult a tűzbe.

A falu összes kutyája ismerte Mevlutot, kimehetett akár a legcsöndesebb, legsötétebb éjszakán a falun kívülre, soha nem ugatták meg. Ettől Mevlut úgy érezte, hogy a faluhoz tartozik. A falu kutyái csak a máshonnan jövőket, a veszélyeseket és az idegeneket ugatták meg. Ha egy kutya a faluból valakit, például Mevlut legjobb barátját, unokatestvérét, Süleymant megugatta, a többiek máris ugratni kezdték: „Na, te Süleyman, biztos valami gonoszságot forgatsz a fejedben!”

Süleyman. A kutyák a faluban engem soha nem ugattak meg. Mi mostantól Isztambulban élünk, és nagyon sajnálom, hogy Mevlut a faluban maradt. Hiányzik. De a kutyák nem viselkedtek másképp velem, mint vele szemben. Ezt el akartam mondani.

Mevlut és a kutyája, Kâmil néha lent hagyták a legelő állatokat, és felkapaszkodtak a dombokra. Miközben Mevlut a magasból szemlélte az elé táruló tájat, arra vágyott, hogy boldog élete legyen, és fontos helye a világban. Néha elképzelte, hogy az apja autóbusszal eljön Isztambulból, és magával viszi. A lenti sík területet, ahol a legelésző állatokat hagyta, a patak kanyarulatánál magasodó sziklák zárták le. A síkság másik végén időnként füstöt látott. Tudta, hogy a tüzet gümüşderei pásztorgyerekek rakják, akik ugyanúgy nem mehettek Isztambulba, akárcsak ő. Tiszta, szeles időben, különösen reggel, a dombról látni lehetett Gümüşdere apró házait, fehérre festett kedves dzsámiját és vékonyka minaretjét.

Abdurrahman Efendi. Azért veszem a bátorságot, hogy már most megszólaljak, mert abban a faluban, Gümüşderében lakom. Az ötvenes években a Gümüşderében, Cennetpınarban és a közeli másik három faluban élők szinte mindannyian szegények voltunk. Telente eladósodtunk a fűszeresnél, amikor kitavaszodott, már nehéz idők jártak. Tavasszal mi, férfiak többen is elmentünk Isztambulba, és építkezéseken dolgoztunk. Akinek nem volt pénze, annak a Vak Fűszeres vett autóbuszjegyet, és felírta a tartozások füzetének a tetejére. 1954-ben a falunkból való, magas és széles vállú Yusuf először egy építkezésen dolgozott, aztán véletlenül joghurtárus lett belőle, és az utcákat járva sok pénzt keresett. Először a testvéreit és az unokatestvéreit hívta Isztambulba dolgozni, és a legényszállásra lakni. Mi, gümüşdereiek addig nem is ismertük a joghurtot, de Isztambulban legtöbben joghurtot árultunk. Én először huszonkét éves koromban, a katonaság után mentem Isztambulba (közben fegyelemsértések meg szökési kísérletek miatt sok verésben és bezárásban volt részem, s emiatt a katonaság számomra négy évig tartott, de félreértés ne essék: én a hadseregünket és dicső parancsnokainkat mindenkinél jobban szeretem). A katonák akkor még nem akasztották fel Menderest, a miniszterelnököt; ő pedig reggel-este a Cadillacjével járta Isztambult, leromboltatott minden útjába eső régi házat, és széles utakat nyittatott a helyükön. A romok között járó árusok számára sok munkalehetőség nyílt, de nekem nem ment a joghurtárusítás. A mi vidékünkön a férfiak erősek, egészséges csontozatúak, széles vállúak, én azonban – egy nap remélhetőleg találkozunk, és a saját szemetekkel is láthatjátok – törékenyebb vagyok. Súlyosan nehezedett rám egész nap a rúd, amelynek mindkét végén húsz-harminc kilós joghurtostálca lógott. Ráadásul – amiképpen a legtöbb joghurtárus –, hogy többet keressek, esténként bozát is árultam. A rúd, bármit teszel is alá, megkérgesíti a kezdő joghurtos vállát és tarkóját. Az én bőröm olyan, mint a bársony, nem kérgesedik, aminek eleinte örültem, de az átkozott rúd később nagyobb bajt okozott. Észrevettem, hogy a gerincem meghajlik. Egy hónapig álltam sorban a kórházban. Végül az orvos azt mondta, hogy azonnal hagyjam abba a cipekedést. Természetesen kellett a pénz, ezért nem a rudat, hanem a doktort hagytam ott. Ezután a hátam görbülni kezdett, és a barátaim már nem „Lányos Abduş”-nak, hanem „Hajlotthátú Abdurrahman”-nak hívtak, ami nagyon rosszulesett nekem. Isztambulban távol tartottam magam a falumbéliektől, de azért sokszor láttam, amint Mevlut ingerlékeny apja, Mustafa és a nagybátyja, Hasan joghurtot árul az utcán. Akkoriban szoktam rá a rakıivásra, hogy feledjem a nyakfájást. Egy idő múlva teljesen lemondtam arról az álmomról, hogy Isztambulban házam, viskóm, ingatlanom, vagyonom legyen, vagy egy kis pénzt gyűjtsek össze, és inkább szórakoztam. Az Isztambulban keresett pénzen a faluban vettem egy kis földet, és elvettem a legszegényebb, legárvább gümüşderei lányt. Isztambulban megtanultam, hogy aki ott gyökeret akar verni, annak legalább három fiának kell lennie, hogy azokat dolgoztassa. Arra gondoltam, hogy lesz három erős fiam, azokkal elmegyek Isztambulba, a városon kívül az első dombon felépítem a saját házam, és meghódítom Isztambult. De nem három fiam, hanem három lányom született. Két éve végleg visszatértem a faluba. A lányaimat nagyon szeretem. Be is mutatom őket.

Vediha. Komoly és szorgalmas elsőszülött fiút szerettem volna, akinek a Vedii nevet szántam. Sajnos lány lett. Vedii helyett a Vediha nevet adtam neki.

Rayiha. Nagyon szeret az apja ölébe ülni, és nagyon jó szaga van.

Samiha. Nagyon eleven, folyton sír, nyafog. Még hároméves sincs, de már nagy dérrel-dúrral járkál a házban.

Cennetpınarban egy-egy estén Mevlut leült anyjával, Atiyével és az őt igen szerető két nővérével az apjának, Mustafa Efendinek Isztambulba levelet írni, hogy cipőt, elemet, műanyag csipeszt, szappant s egyebet kérjenek tőle. Az apja nem tudott írni-olvasni, ezért csak nagyon ritkán küldött választ, a kért dolgok nagy részét pedig nem hozta el, mondván, hogy a Vak Fűszeresnél a faluban olcsóbban is megkapnak mindent. „Nem azért kérjük ezeket a dolgokat, mert a Vak Fűszeresnél nincsenek, hanem mert a mi házunkból hiányoznak, Mustafa!” – morgolódott időnként Mevlut anyja. Az apjának írt levelek hatására mélyen Mevlut lelkébe ivódott, mit is jelent valakitől levélben kérni valamit. A TÁVOLI VALAKITŐL LEVÉLBEN KÉRNI VALAMIT három részből állt:

1. Az ember igazi vágyából, amiről az illető maga sem tudott.

2. A megfogalmazott dologból, amitől az ember valamelyest érteni kezdte, mire is vágyik igazából.

3. Magából az (1) és (2) pontokból táplálkozó, ám egészen más jelentésű, titokzatos szövegű levélből.

Mustafa Efendi. Amikor május végén hazatértem Isztambulból, a lányoknak lilás, zöldes, virágos ruhára valót, az anyjuknak a Mevluttal íratott levélben kért, zárt papucsot és Pe-Re-Ja kölnit, Mevlutnak pedig a kért játékot vittem. Elég rossz néven vettem, hogy Mevlut csak kényszeredetten köszönte meg az ajándékot.

– Vízipisztolyt szeretett volna, de olyat, mint amilyen a bíró fiának van – mondta az anyja, a lányok meg vihogtak. Másnap Mevluttal elmentünk a Vak Fűszereshez, és pontról pontra végigmentünk az adósságlistán.

– Mi a fene az a Çamlıca rágó? – dühöngtem, mire Mevlut csak a füzetet bámulta. – Nem adsz több rágót neki! – utasítottam a Vak Fűszerest.

– Jövőre menjen csak Mevlut Isztambulba, és tanuljon – okoskodott a Vak Fűszeres. – Kiváló feje van a számoláshoz, a matematikához. Kerüljön már valaki végre egyetemre a falunkból!

A faluban gyorsan híre terjedt, hogy az elmúlt télen Isztambulban Mevlut apja és Hasan bácsi között ellentét támadt. Hasan bácsi és két fia, Korkut és Süleyman a leghidegebb decemberi napokban elhagyták a kültepei házat, ahol együtt laktak Mevlut apjával, és őt egyedül hagyva Duttepében tető alá hoztak egy másik kis házat, azután átköltöztek oda. Rögtön utána odaköltözött Hasan bácsi felesége, Safiye, Mevlut nagynénje is, hogy főzzön, mosson rájuk. Így aztán Mustafa Efendi – hogy ne legyen egyedül – őszre maga mellé vette a fiát.

Süleyman. Apám és Mustafa bácsi testvérek, a vezetéknevük mégis különböző. Azokban a napokban, amikor Atatürk parancsára mindenkinek vezetéknevet kellett választania, a Beyşehirből szamárháton érkező anyakönyvi hivatali tisztviselő az utolsó napon sorban bejegyezte a falunkban a választott neveket. A sor nagyapánkra került, aki igen vallásos, már-már szent életű ember volt, és még soha nem járt Beyşehirnél távolabb. Gondolkodott, gondolkodott, aztán azt mondta, hogy „Aktaş”. A két fia, ahogy szokott, még a nagyapánk jelenlétében is veszekedett. „Engem Karataşnak{1}* írjon be!” – ellenkezett az akkor még gyerek Mustafa nagybátyám, de sem a nagyapám, sem a tisztviselő nem hallgatott rá. Évek múltán a makacs és összeférhetetlen Mustafa nagybátyám, mielőtt Mevlutot Isztambulban az iskolába beíratták volna, elment Beyşehirbe, és bírói határozattal megváltoztatta a nevüket. Így mi Aktaşok maradtunk, Mevluték pedig Karataşok lettek. Mevlut Karataş unokatestvérem idén ősszel jött Isztambulba, és nagyon szeretne tanulni, bár a mi falunkból meg a környező falvakból a tanulás ürügyével Isztambulba hozott gyerekekből eddig még egy sem tudta a gimnáziumot elvégezni. A környékbeli közel száz faluból, illetve a környező járásokból egyetlen falusi gyerek jutott el az egyetemig. Ez a pápaszemes kígyó később elment Amerikába, és azután már soha nem hallott róla senki semmit. Évek múlva egy újságban látták a fényképét, de a nevét megváltoztatta, úgyhogy nem voltak benne biztosak, hogy a mi pápaszemes kígyónkat látták-e vagy sem. Énszerintem már rég keresztény lett a piszok.

Nyár végén egy este az apja elővette a Mevlut által gyerekkora óta jól ismert rozsdás fűrészt, és a fiát az öreg tölgyfa alá vezette. Türelmes, lassú munkával lefűrészeltek egy csuklóvastagságú ágat. Enyhe hajlású, hosszú ág volt. Az apa előbb a kenyérvágó késsel, majd egy bicskával egyenként levagdosta a dorong ágait.

– Ez lesz a te rudad! – mondta, azután gyufát hozott a konyhából, hogy Mevlut tüzet gyújtson, majd a tűz fölött óvatosan leperzselte a hajtásokat, s a rudat kissé meghajlítva kiszárította. – Nem lesz azonnal kész. Nyár végéig kint hagyod a napon, és időnként a tűz fölött is hajlítod és szárítod. Olyan lesz, mint a kő, ugyanakkor olyan, mint a bársony. Hadd lássuk, hogy fekszik rá a válladra?

Mevlut a vállára vette a rudat. Megborzongott a tarkóján és a vállán érzett keménységétől és melegségétől.

Nyár végén, amikor elindultak Isztambulba, egy kis zsáknyi tarhonyalevesnek valót, szárított pirospaprikát, bulgurt, vékonyra nyújtott tésztát és többkosárnyi diót vittek magukkal. A bulgurból és a dióból az apja a számára fontos lakóházak házmestereinek ajándékozott, hogy jóindulattal legyenek iránta, és engedjék, hogy beszálljon a liftbe. Egy Isztambulban megjavítandó kézilámpa, apja kedves teafőzője, amelyet magával hozott, amikor hazajött, a ház földes padlatára terítendő gyékény és még sok más apróság volt náluk. A dugig megtöltött műanyag zsákok és kosarak a másfél napig tartó vonatutazás során ki-kirázódtak a sarkokból, ahová begyömöszölték őket. Miközben Mevlut a vonatablakon keresztül elmerülten nézte a világot, és úgy érezte, hogy máris hiányzik az anyja meg a két nővére, kénytelen volt az egyik zsákból a vagon közepére guruló keménytojások után szaladni.

A vonatablakból Mevlut sokkal több embert, búzaföldet, nyárfát, ökröt, hidat, szamarat, házat, hegyet, dzsámit, traktort, írást, betűt, csillagot és villanyoszlopot látott, mint egész addig tizenkét évnyi életében. A felé rohanó villanyoszlopoktól néha már szédült, ilyenkor apja vállára hajtotta a fejét, és aludt egy kicsit. Ébredéskor azt vette észre, hogy a sárga földek, a napsütötte búza helyét lila sziklák foglalták el, majd álmában Isztambult egy lila sziklákból felépített városnak látta.

Azután egy zöld patakot és zöld fákat látott, és úgy érezte, hogy a lelke színe is megváltozott. Mit mondana ez a világ, ha beszélni tudna? Mevlutnak néha úgy tűnt, mintha a vonat csak állna, az ablak előtt pedig újabb és újabb világok váltanák egymást sorban. Izgatott kiabálással olvasta be apjának az állomások nevét: Hamam… İhsaniye… Döğer…, s amikor már könnyezni kezdett a szeme a fülkében szállongó sűrű kék cigarettafüsttől, részeg tántorgással kiment a vécébe, nagy nehezen kinyitotta kallantyúját, aztán a fémlyukon keresztül látszó sínt és a kavicsokat nézve a kerekek zakatolását hallgatta. Visszatérőben elment egészen az utolsó vagonig. Szerette nézni a fülkékben alvó asszonyokat, síró gyerekeket, kártyázókat, az egész vagont fokhagymaszaggal elárasztó kolbászevőket, az imádságot végzőket, az egész tömeget.

– De sokat járkálsz! Mit csinálsz a vécében? – kérdezte az apja. – Folyik a víz?

– Nem folyik.

Némelyik városban gyerekek szálltak fel, és a következő megállóig mazsolát, pirított csicseriborsót, kekszet, kenyeret, sajtot, mandulát és rágót árultak. Mevlut figyelmesen végignézte az árujukat, aztán elővette az anyja által gondosan elcsomagolt lepényt, és azt ette. Néha látta, amint a vonat közeledtére már messziről pásztorok és kutyák kezdenek futni lefelé a lejtőn; hallotta, ahogy a pásztorgyerekek „újságot” kínálnak kiabálva a csempészdohányból cigarettát sodrók számára, s Mevlutban furcsa büszkeséget keltett, hogy a vonat sebesen elhúz mellettük. Aztán az isztambuli vonat megállt a puszta közepén, s Mevlutnak arra kellett gondolnia, hogy a világ tulajdonképpen hihetetlenül csöndes hely. A csöndben végtelennek tűnő várakozás során a vonatablakból egy falusi ház apró kertjében paradicsomot szedő asszonyokat, a sínek mentén sétafikáló tyúkokat, egy elektromos vízemelő motor mellett két egymást vakaró szamarat, máskor egy szénán alvó szakállas embert látott.

– Mikor megyünk már? – kérdezte az egyik ilyen végtelen várakozás során.

– Türelem, fiam. Isztambul nem szalad el.

– Á, már megyünk!

– Nem mi, hanem a mellettünk lévő vonat – nevetett az apja.

Mevlut az egész út folyamán igyekezett elképzelni és a falusi iskolában öt éven keresztül a tanító mögött függő, zászlós, Atatürk-képes Törökország-térképen elhelyezni, hogy merre is járnak. Mielőtt İzmitbe értek volna, elaludt, és ki se nyitotta a szemét, míg be nem érkeztek a Haydarpaşára. A velük hozott zsákok és kosarak súlyossága miatt egy órába tellett, mire a Haydarpaşa pályaudvar lépcsőiről lekecmeregtek a Karaköy felé menő átkelőhajóig. Mevlut életében először ott, az esti sötétben látta meg a tengert: sötét volt, mint az álmok, és mély, akár a szunnyadás. A hűvös szél kellemes algaszagot hozott. Az európai oldal csupa ragyogás volt. Mevlut nem is a tengerre, erre az először látott fényességre emlékezett egész életében. A túloldalon a sok málha miatt apát és fiát a városi busz nem vette föl, így négy óráig tartott, mire a Zincirlikuyun túl lévő házig elértek.

{1} Az aktaş jelentése: fehér kő, a karataşé: fekete kő. (A ford.)