Emily Oster

Tudatos
babavárás

Fordította

Novák Petra

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Emily Oster: Expecting Better

Copyright © Emily Oster

All rights reserved.

Tudatos babavárás © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Magyar fordítás © Novák Petra

Minden jog fenntartva!

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Szerkesztő: Koczka Erika

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-6058-70-6

A Tudatos babavárás című könyvből rengeteget tanulhat minden érdeklődő kismama, aki az orvosától nem kap megfelelő információt arról, hogy mi minden szól a reggeli tejeskávé mellett, illetve ellene. Természetesen azok a szerencsések is nagy haszonnal forgathatják a könyvet, akiket az orvos nemcsak jó tanácsokkal lát el, de azokat észérvekkel alá is támasztja.

The New York Times

Nagyon úgy tűnik, hogy a terhességhez mindenki kiválóan ért – az orvosok, a jógaoktatók, az anyósok és a pénztáros a sarki boltban. Mindenkinek van véleménye. De nem mindenki Emily Oster, aki a Harvardon végzett, és a Chicagói Egyetemen tanít közgazdaságtant. Miután számtalan várandós nő fordult hozzá tanácsért, összegyűjtötte a következtetéseit a Tudatos babavárás című könyvében, amely az ő szavaival élve „a számok tükrében” mutatja be a terhességet.

New York Post

A közgazdászként és íróként is elismert Emily Oster szembemegy a várandóssággal kapcsolatos népi bölcsességekkel, és egy jóval rugalmasabb megközelítést javasol.

Daily Mail (London)

A Tudatos babavárás egy egészen újfajta úton vezeti el a kismamákat a szülőszobáig.

The Times (London)

A várandóssággal kapcsolatos mítoszok alapos és érdekfeszítő cáfolata.

The Telegraph

Ez a könyv megdöbbent – és megnyugtat –, ahogy megvizsgálja a terhességgel kapcsolatos legfontosabb számokat. Arra biztatja a leendő szülőket, hogy gondolják újra a régi bölcsességeket. Ne legyünk például olyan biztosak benne, hogy az ágynyugalom jót tesz… Ez talán a legfontosabb terheskönyv, ami eddig megjelent.

Steven D. Levitt, A Freakonomics című
New York Times-bestseller társszerzője

Drága Penelopémnak, aki ezt a könyvet ihlette,
és a mormoromnak{1},
aki nagyon örült volna, ha találkozhat vele.

Köszönetnyilvánítás

Először is, köszönök mindent a kiadómnak. Az ügynökömnek, Suzanne Glucknak, aki nélkül a könyvem nem jutott volna túl az első fejezeten, és aki mindig a szemembe mondja, ha valami nem üti meg a mércét. Ginny Smith zseniális szerkesztő, aki csodával határos módon valódi könyvet varázsolt a szövegemből. Rajta kívül Ann Godoffot és a Penguin egész csapatát hálás köszönet illeti a rengeteg támogatásért, a zseniális címválasztásért és sok másért.

Hatalmas köszönet Jenna Robinsnak, aki elsőként olvasta át a szöveget, majd a nagy részét átírta, és elérte, hogy kevésbé közgazdászosan hangozzék. Az ő segítsége nélkül nem boldogultam volna.

Emily L. Seet doktornő kiváló szakmai lektor volt (a szövegben maradt esetleges hibákért teljes egészében vállalom a felelősséget). Emily Carmichael csodás grafikonokat készített, Jen Taylor pedig felbecsülhetetlen segítséget nyújtott mindenféle hivatalos ügyintézésben.

Hálás vagyok a nőismerőseimnek, akik rendkívül segítőkészen velem nagyjából egy időben estek teherbe, és akik megosztották velem a tapasztalataikat (bizonyos esetekben nem is sejtették, hogy ezzel segítenek a könyvem megírásában): Yael Aufgang, Jenny Farver, Hilary Friedman, Aude Gabory, Dwyer Gunn, Katie Kinzler, Claire Marmion, Divya Mathur és különösen Jane Risen, Heather Caruso, Elena Zinchenko és Tricia Patrick.

A könyvem ötletét és megvalósítását számtalan munkatársam támogatta, többek között Judy Chevalier, Matt Gentzkow, John Friedman, Steve Levitt, Andras Ladanyi, Emir Kamenica, Matt Notowidigdo, Dave Nussbaum, Melina Stock, Andrei Schleifer, Nancy Zimmerman és More Dudes.

Rengetegen segítettek a mindennapi teendőimben, hogy legyen időm az írásra. Közülük is kiemelném Mardele Castelt, aki az első naptól kezdve segít, hogy Penelope boldog legyen, a szülei pedig kipihentek, egyszóval, aki lehetővé tette ezt az egészet.

Szerencsés vagyok, hogy ilyen támogató család vesz körül. Hálás köszönet illeti a Shapiro családot: Joyce-t, Arvint és Emilyt, valamint a Fair és az Oster családot: Steve-et, Rebeccát, Johnt és Andreát. Mindent köszönök a szüleimnek: nálatok jobbat nem is kérhetnék. Penelope szerencsés, hogy ti vagytok számára mormor és Ray nagypapa. Anya, remélem, úgy érzed, megérte a kilencvenhat órás vajúdás.

Végül mindent köszönök Jessének és Penelopénak, akik, ezt mondanom sem kell, a legfontosabbak számomra. Penelope, neked van a legeslegjobb apukád. Szeretlek.

Bevezetés

Harmadéves egyetemistaként ismerkedtem meg a férjemmel, Jessével, és már öt éve házasok voltunk, amikor 2009 őszén elhatároztuk, hogy gyermeket vállalunk. Mindketten a Chicagói Egyetemen tanítottunk közgazdaságtant. Jessét nem sokkal korábban nevezték ki egyetemi professzornak, és nekem is remekül alakult a karrierem. A harmincadik születésnapom azonban vészesen közeledett.

Mindig is téma volt köztünk a gyerekvállalás, eleinte komolyabb tervezgetés nélkül. Egy októberi reggel aztán kocogni mentünk, és közben meghoztuk a döntést, hogy készen állunk. Vagy legalábbis ennél jobban úgysem tudunk felkészülni. Beletelt egy kis időbe, egészen pontosan másfél évbe, de végül megérkezett a kislányunk, Penelope.

Mindig is aggódtam, hogy a terhesség befolyásolja majd a munkámat – annyi mindent hall az ember a „terhesagyról”, meg arról, hogy a reggeli émelygés miatt heteket (vagy akár hónapokat!) ki kell hagyni a munkából. Ami azt illeti, szerencsére egyik sem okozott gondot (a baba érkezése már más tészta volt).

Arra viszont nem számítottam, mekkora hasznát veszem majd a várandósság alatt a közgazdászként elsajátított módszereknek. Ez talán furcsán hangzik. Igaz, néha a nevem elé biggyesztem a doktori címet, de nem vagyok orvos, főleg nem szülész-nőgyógyász. Ha az ember a hagyományos értelemben gondol a közgazdászokra, elsőként talán Ben Bernanke ugrik be neki, amint éppen az amerikai jegybank monetáris politikáját dolgozza ki, vagy azok a fickók, akik a Goldman Sachsnál a pénzügyi derivatívaügyleteket bonyolítják. Egy gazdaságtudóstól az ember nem szívesen kérne tanácsot a terhességével kapcsolatban.

Pedig épp erről van szó: a közgazdaságtan eszközei bármilyen helyzetben kifejezetten hasznosak lehetnek az információk minőségének megítélésében. A közgazdászok legfontosabb döntési elvei mindenütt kiválóan alkalmazhatók. Mindenütt. És ebbe beletartozik az anyaméh is.

Amikor várandós lettem, hamar rájöttem, hogy a terhességgel kapcsolatban a kismamákat rengeteg tudnivalóval és jó tanáccsal bombázzák, de ezeknek jó része nem állja meg a helyét. Az információk sokszor hiányosak, az ajánlások pedig gyakran ellentmondóak, sőt néha dühítőek. Végül, hogy hozzájuthassak a helyes információkhoz – vagyis megismerjem az igazságot –, és megfelelő döntéseket hozhassak, úgy kezeltem várandósságot, mint bármilyen más feladatot: a közgazdaságtan módszereivel.

Régebben a Chicagói Egyetemen tanítottam mikrogazdaságtant, és most a Brown Egyetemen is van ilyen kurzusom. A hallgatóim bizonyára azt mondanák, hogy az óráimon differenciálszámításokkal kínzom őket, de valójában ennél kissé magasztosabb a célom. Szeretném megtanítani a diákjaimnak, hogyan kell döntéseket hozni. Végső soron a mikrogazdaságtan nem más, mint a döntéshozatal tudománya – amellyel úgy alakítjuk a gondolkodásunkat, hogy megfelelő elhatározásra jussunk.

Igyekszem a hallgatóimnak megtanítani, hogy a jó döntésekhez – legyen szó üzletről vagy magánéletről – két dolog szükséges. Először is, érdemes a lehető legtöbb információt összegyűjteni – vagyis szükség van a megfelelő adatokra. Ezután mérlegeljük a személyes előnyöket és hátrányokat (a tanteremben ezt haszonnak, illetve költségnek nevezzük). A lényeg az, hogy ugyanazokkal az adatokkal ez a bizonyos második lépés – az előnyök és hátrányok mérlegelése – különböző egyéneknél különböző döntésekhez vezethet. Két ember egészen másként értékelheti ugyanazt a dolgot.

A hallgatóim elsősorban üzleti kérdésekkel foglalkoznak, például hogy érdemes-e megvásárolni ezt vagy azt a vállalatot. Mindig azt tanácsolom nekik, hogy a számokból induljanak ki: mennyi profitot termel a cég? Előreláthatólag mennyit fog termelni a jövőben? A döntéshozatal első lépése az adatok és információk összegyűjtése.

Mindezek birtokában már lehet mérlegelni az előnyöket és a hátrányokat. Ennél a lépésnél kezd bonyolódni a dolog. A beszerzés előnye természetesen a várható profit, a hátránya pedig az, hogy valami másnak a megvásárlásáról – mondjuk, egy még ígéretesebb befektetésről – le kell mondaniuk. Végül attól függ a döntésük, ők személyesen hogyan értékelik az érveket és ellenérveket. Végig kell gondolniuk, mi mást kezdhetnének a pénzzel. A helyes döntéshez alaposan fontolóra kell venniük az alternatívákat, és ez mindenkinél más és más eredményt hoz.

Természetesen a legtöbben nem sok időt töltünk vállalatok felvásárlásával. (Igazából nem vagyok biztos benne, hogy a diákjaimat is elsősorban ez érdekli – az egyik hallgatóm a saját elmondása szerint azt tanulta az óráimból, hogy ha nem ízlik a sör, nyugodtan meghagyhatja. Nem ez volt ugyan az előadásom legfőbb mondandója, de a lényeg, hogy az illető kitűnően alkalmazza a meg nem térülő költségek elvét.) A jó döntéshozatal elmélete azonban bőven túlmutat az üzleti életen.

Ha az ember magáévá teszi a gazdasági döntéshozatal elveit, azokat az élet minden területén kamatoztathatja.

Amikor Jessével elhatároztuk, hogy gyermeket vállalunk, sikerült meggyőznöm, hogy ki kell költöznünk a harmadik emeleti, lift nélküli lakásunkból. Kijelentettem, hogy babakocsival túl sok lenne a lépcsőzés. Jesse egyetértett velem, de rám lőcsölte a házvásárlás ügyes-bajos dolgait.

Február táján álltam neki házat keresni Chicagóban. A nagy hóban tizenöt vagy tizenhat teljesen egyforma házhoz caplattam el. Akkor kezdődött az igazi móka, amikor végre találtam egyet, ami (egy kicsit) jobban tetszett a többinél. El kellett döntenünk, mennyit vagyunk hajlandóak kifizetni érte.

Ahogy a diákjaimnak is tanítom, az adatokkal kezdtük: ki kellett deríteni a kiszemelt ház aktuális piaci értékét. Ez nem volt túl bonyolult feladat. Az ingatlant utoljára 2007-ben adták el, és az interneten meg is találtuk, mennyiért. Ehhez még hozzá kellett kalkulálnunk, mennyit változtak az árak az utóbbi két évben. Épp a gazdasági válság kellős közepén jártunk – nem volt nehéz rájönni, különösen egy közgazdásznak, hogy a lakások olcsóbbak lettek. De vajon mennyivel?

Ha megelégedtünk volna azzal, hogy Chicagóban átlagosan mennyivel mentek le az árak, használhattuk volna a Case–Shiller-indexet, amit gyakran vesznek igénybe az ingatlanok értékének megállapításánál. De mi nem a város egészére voltunk kíváncsiak – csak a mi környékünkre. Kíváncsi voltam, találok-e jobb forrást is. Az interneten rábukkantam egy honlapra, amely egyszerű ábrákkal mutatta be, hogyan változtak a lakásárak Chicago egyes kerületeiben. Nem is volt más dolgunk, mint venni a ház régi árát, megbecsülni a változást, és kitalálni, mennyit vagyunk hajlandóak fizetni érte.

Az adatgyűjtés azonban csak az első lépést jelentette. A helyes döntéshez végig kellett gondolnunk az előnyöket és a hátrányokat is. Meg kellett fogalmaznunk, nekünk mennyire tetszik ez a ház a többihez képest. A piaci értékét megbecsültük – tudtuk, mások nagyjából mennyire mélyen nyúlnának a zsebükbe, hogy megszerezzék. De ha mi arra jutottunk volna, hogy ez a ház különleges, sőt tökéletes, és ez lehet az ideális otthonunk, akkor valószínűleg a piaci árnál többet is ajánlottunk volna érte. Készek lettünk volna egy kicsivel túllicitálni a többieket, mert annyira szerettük volna megkapni a házat.

A döntéshozatal második lépésével kapcsolatban nem állt rendelkezésre semmiféle adat; egyszerűen végig kellett gondolnunk. Arra jutottunk, hogy ez a ház is nagyjából olyan, mint a többi. Azt az árat ajánlottuk érte, amit korrektnek gondoltunk, de végül nem a miénk lett. Ezek után egy olyan házat vettünk meg, amely éppannyira tetszett, mint ez.

Ez a mi döntésünk volt a személyes helyzetünk alapján. Néhány hónappal később az egyik ismerősünk beleszeretett egy házba. Azt mondta, ilyen lehetőség csak egyszer adódik, úgy érezte, ez lesz a tökéletes otthon a családja számára. Végül többet fizetett érte, mint amennyivel az adatok alapján kalkulálni lehetett. Ha az ember a megfelelő döntéshozatali módszert alkalmazza, könnyen belátja, miért volt éppannyira helyes az ismerősünk választása, mint a miénk.

A hallgatóimnak is mindig elmondom, hogy ez nem csupán egy lehetséges mód, amellyel elhatározásra juthatunk. Ez a helyes mód.

Amikor teherbe estem, azt gondoltam, a várandósság során is így oldjuk majd meg a helyzeteket. Vegyük például az amniocentézist. Arra számítottam, hogy az orvosunk először is biztosítja a döntéshozatal kereteit, vagyis elmondja az előnyöket és a hátrányokat. Azt hittem, tájékoztat, hogy a vizsgálatnak köszönhetően rengeteg információt megkapunk a kisbabánkkal kapcsolatban, fennáll viszont a vetélés veszélye. Azt hittem, a doktornő tényszerűen elmondja, mennyi pluszadattal leszünk okosabbak, és pontosan mekkora a magzat elvesztésének kockázata, majd szépen hátradől, hogy Jesse meg én megtárgyaljuk a dolgot, és meghozzuk a számunkra legelőnyösebb döntést.

De egyáltalán nem így történt.

Egy idő után az a benyomásom támadt, hogy a terhesgondozás abban merül ki, hogy a kismamákat ellátják egy szigorúbbnál szigorúbb szabályokból álló hosszú listával. A várandósság alatt úgy éreztem magam, mintha újra gyerek lennék. Az első perctől kezdve mindig akadt valaki, aki megmondta, mit kell tenni. Nem lehet napi két csésze kávénál többet inni. Kíváncsi voltam, miért. Tudni akartam, mik lehetnek a hátrányai (az előnyeit ismertem – imádom a kávét!), mit mondanak a számok a koffeinfogyasztás kockázatairól. De erről sehol nem beszéltek.

Aztán felmerült a magzatvízvizsgálat lehetősége. A hivatalos iránymutatás szerint harmincöt éves kor fölött ajánlott az amniocentézis elvégzése. Miért? Nos, mert ez a szabály. De ugye egyénre lehet szabni a szabályokat? Nem, úgy tűnik, nem (legalábbis az én orvosom szerint).

Mintha minden várandós nő esetére ugyanazt a sémát akarták volna ráhúzni. Szinte soha nem alkalmazták azt a döntéshozatali folyamatot, amihez én már hozzászoktam – vagyis hogy a személyes igényeinket ötvözzük az adatokkal. Ezt meglehetősen nehezen viseltem. Ráadásul a könyvekben olvasott, illetve az ismerősöktől kapott jó tanácsok gyakran ellentmondtak annak, amit az orvosomtól hallottam.

Az az érzésem támadt, hogy a terhesség egy külön világ, ahol a nők kénytelenek egy rakás önkényesen meghozott szabályhoz alkalmazkodni. Mi lenne, ha az ingatlanpiacon is ilyesmivel találkoznánk? A közvetítő kijelentené, hogy a gyermektelen párok nem szeretik a kertet, ezért nem is mutat nekünk kertes házat. Elmondanánk neki, hogy mi igenis szeretjük a kertet, mire ő rávágná: Nem, nem szeretik. Ez a szabály. Ha így viselkedne az ingatlanügynökünk, ott helyben megválnánk tőle. A terhesgondozás mégis gyakran pontosan így működött.

Hozzá kell tenni, hogy előfordult, hogy egy-egy döntésnél elvárták a közreműködésemet, de még ilyenkor sem vettek igazán komolyan. Amikor az epidurális érzéstelenítés jött szóba, elhatároztam, hogy anélkül szülök. A döntésemmel kilógtam a sorból, és az orvosom meg is jegyezte: Jó, legyen, de a végén úgysem ússza meg. Úgy tettek, mintha én is részt vennék a döntésekben, de valójában nem így volt.

Nem hiszem, hogy ez a probléma a terhesgondozásra korlátozódik – az egészségügyi ellátás más területei hasonlóképpen működnek. Gyakran nem veszik figyelembe a tényt, hogy a betegek egyéni igényei fontos szerepet játszhatnak a kezelési módok kiválasztásában. Egy idő után a kezembe vettem Jerome Groopman és Pamela Hartzband Your Medical Mind: How to Decide What is Right for You (Orvosi szemmel: Hogyan döntsük el, mi a jó nekünk?) című könyvét, és azon kaptam magam, hogy helyeslően bólogatok, miközben a különféle problémákkal – például prosztatarákkal – küzdő betegekről olvasok, akiknek jóval aktívabb szerepet kellett volna kapniuk a számukra jó terápia kiválasztásában.

A legtöbb egészséges fiatal nőhöz hasonlóan a várandósság kapcsán kerültem először tartós kapcsolatba az egészségügyi ellátórendszerrel, és a tapasztalataim komolyan elkeserítettek. Egyrészt szorongást keltett bennem a sok szabály, másrészt féltem, mi lesz, ha nem követem ezeket. Mondanom sem kell, azzal sem voltam tisztában, mennyire természetes ez a szorongás.

Olyan orvost szerettem volna, akinek megtanították a döntéshozatal folyamatát, de sajnos az orvosi egyetemen nem igazán foglalkoznak ilyesmivel. Nagyon helyesen, leginkább a gyógyítás mikéntjére helyezik a hangsúlyt. Hozzám hasonlóan ennek mindenki örül, amikor az orvos épp a szülést vezeti le, de azt sajnálatosnak tartom, hogy a medikusoknak nem sok idejük marad a döntéshozatal elméletének tanulmányozására.

Hamar világossá vált, hogy saját módszert kell kidolgoznom azokra a helyzetekre, amelyekben választás elé kerülök. Elviekben ez nem is tűnt olyan nehéz feladatnak, amikor azonban a gyakorlatba akartam átültetni, vagyis megpróbáltam hozzájutni a döntésekhez szükséges adatokhoz, akadályokba ütköztem.

Azt hittem, a kérdéseim meglehetősen egyszerűek. Itt van például az alkohol. Kigondoltam, hogyan lehetne jódöntést hozni – ha valaki várandósan alkoholt fogyaszt, a gyermek IQ-ja csökkenhet (hátrány), nekem azonban néhanapján jól esne egy-egy pohár bor (előny). Az az igazság, hogy itt az előny viszonylag csekély, és egyértelműnek gondoltam, hogy ha bizonyítható az alkohol kedvezőtlen hatása a babára, akkor lemondok róla. De szükségem volt a számokra, hogy tudjam, az alkalmanként elkortyolt kevéske bor befolyásolja-e egyáltalán a gyermek értelmi képességeit. Ha nem, akkor nincs okom teljesen kiiktatni.

Vagy vegyük példának az invazív terhességi vizsgálatokat. A hátrány a vetélés kockázata, az előny pedig a kisbabám egészségéről kapott információ. De mekkora a tényleges veszély? És mennyivel fogok többet tudni ezeknek a teszteknek köszönhetően más, biztonságosabb eljárásokhoz képest?

A számadatokhoz azonban nem jutottam hozzá. Megkérdeztem az alkoholfogyasztásról az orvosomat, aki azt mondta, hetente egy-két ital „valószínűleg belefér”. A „valószínűleg belefér” nem pontos szám. A könyvekkel ugyanígy jártam. Nem mindig ugyanazt írták, nem mindig voltak egy véleményen az orvosommal, és mindegyik homályos megnyugtatásokkal („a terhességi vizsgálatok nagyon biztonságosak”) és kategorikus tiltásokkal („nem bizonyított, hogy bármilyen kis mennyiségű alkohol veszélytelen lenne”) operált. Semmi számadat.

Ezek után megpróbáltam az eredeti forráshoz közelebb keresgélni. Elolvastam az Amerikai Szülészeti és Nőgyógyászati Kollégium hivatalos álláspontját. Érdekes módon az ő ajánlásaik gyakran különböztek attól, amit az orvosomtól hallottam – szemlátomást sokkal inkább lépést tartottak a legújabb szakirodalommal, mint a tényleges orvosi gyakorlat. De még ezek sem tartalmaztak számadatokat.

Ahhoz, hogy adatokhoz jussak, el kellett olvasnom azokat a tanulmányokat, amelyekre az ajánlásokat alapozták. Bizonyos esetekben ez nem ütközött akadályba. Amikor például annak jártam utána, kérjek-e epidurális érzéstelenítést, különféle randomizált vizsgálatok (a randomizált kontrollált vizsgálati módszer az egyik legmegbízhatóbb) eredményeinek a segítségével meg tudtam állapítani a kockázatokat és az előnyöket.

Más esetekben még nehezebb volt a dolgom. Több témakörben – például az alkohol, a kávé vagy a súlygyarapodás kérdésében – végül arra jutottam, hogy a közgazdász énem, aki épp eleget tud ahhoz, hogy pontosan értelmezze az adatokat, nem teljesen ért egyet a hivatalos ajánlással.

Néhány évvel ezelőtt a férjem tanulmányt írt arról, milyen hatással van a televízió a gyerekek iskolai eredményeire. Az Amerikai Gyermekorvosok Akadémiája szerint a két évnél fiatalabb gyermekeknek egyáltalán nem lenne szabad tévét nézniük. Az ajánlás alapját a közegészségügyi kutatók (ugyanazok, akik a terhesség alatti viselkedést is vizsgálják) felmérései adják, melyek újra meg újra megállapítják, hogy azok a gyermekek, akik kétéves koruk előtt sok időt töltenek képernyő előtt, hajlamosak gyengébb teljesítményt nyújtani a tanulásban.

Az ilyen felmérésekről rendszeresen írnak például a The New York Times tudományos rovatában SPONGYABOB VESZÉLYT JELENT A GYERMEKEKRE, ÁLLÍTJÁK A KUTATÓK és hasonló hangzatos címekkel. Jessének azonban fenntartásai voltak ezzel kapcsolatban, nagyon helyesen. Ilyen esetben nem könnyű egyértelműen megállapítani egy egyszerű ok-okozati viszonyt.

Vegyünk egy egyszerű példát. Két család közül az egyikben az egyéves gyermek napi négy órán keresztül néz tévét, míg a másikban az egyéves gyermek egyáltalán nem tévézik. Ha megkérdezném, hasonló-e ez a két család, a legtöbben nemmel felelnének, és igazuk is lenne.

Azok a szülők, akik tiltják a tévénézést, általában képzettebbek, idősebbek, több könyvet olvastak, és így tovább. Ezek után valójában a tévézés jelenti a különbséget? Vagy ezek az egyéb jellemzők?

Ez a különbség az összefüggés és az okozati viszony között. A tévézés és az iskolai teljesítmény összefüggnek egymással, ez nem is kérdés. Ez azt jelenti, hogy egy gyermek, aki rengeteget tévézik, jellemzően rosszabbul tanul. Ez azonban nem okozati összefüggés.

Azt állítani, hogy SpongyaBob elbutítja a gyerekünket, okozati összefüggésre (ha ezt vagy azt tesszük, az ilyen vagy olyan következménnyel jár) utal. Ezt azonban csak úgy lehetne igazolni, ha a tévémentes családokban a gyermekeket leültetnénk a SpongyaBob elé, miközben semmi mást nem változtatunk az életükön, majd kimutatnánk, hogy ezek után a szóban forgó gyermekek tanulmányi átlaga leromlott. Az eredeti állítás bizonyításához semmiképpen nem elegendő egymáshoz hasonlítani azokat a gyerekeket, akik tévéznek, és azokat, akik nem.

Végül Jesse és a szerzőtársa, Matt egy ötletes bizonyítási módot eszelt ki.{2} Felfigyeltek rá, hogy amikor az 1940-es és 1950-es években népszerűvé vált a televízió, az ország egyes részein hamarabb elterjedt, mint máshol. Olyan alanyokat kerestek tehát, akiknek lakhelyén már kétéves koruk előtt elérhetőek voltak az adások, és olyanokat, akiknél nem, de egyébként minden más tekintetben hasonlítottak. Vagyis a vizsgált családok egyedül abban különböztek lényegesen, hogy volt-e készülékük a gyermek életének első időszakában, vagy nem. Így lehet okozati következtetéseket levonni.

Ezek után arra jutottak, hogy a televíziózásnak semmiféle hatása nincs a gyermekek iskolai eredményeire. Nulla. Zéró. Pontos számadatokból, tényszerűen alátámasztva vonták le a következtetést, hogy a rajzfilmektől senki nem lesz gyengébb tanuló. Akkor hát mire jó a sok közegészségügyi kutatás, amelyek szerint a SpongyaBob veszélyes? Semmire. Nagyon valószínű, hogy SpongyaBobnak azért ilyen rossz a híre, mert azok a szülők, akik hagyják, hogy a gyerekeik sok időt töltsenek a képernyő előtt, különböznek a többi szülőtől. Összefüggés valóban van, de nem ok-okozati.

A SpongyaBobhoz hasonlóan a várandóssággal kapcsolatban is rengeteg téves információ kering. Egy-két gyengécske kutatásból könnyen válhat általánosan elfogadott nézet. Egyszer rábukkantam egy sok helyütt idézett felmérésre, amely arra a következtetésre jutott, hogy a terhesség alatt fogyasztott akár kis mennyiségű alkohol – mondjuk napi egy ital – is agresszív viselkedést eredményez a születendő gyermeknél. A kutatást nem randomizált vizsgálati módszerrel végezték, egyszerűen összehasonlították azokat a nőket, akik ittak, és azokat, akik nem. Amikor azonban alaposabban utánajártam a témának, megállapítottam, hogy azok a nők, akik alkoholt fogyasztottak, sokkal nagyobb valószínűséggel fogyasztottak kokaint is.

Mindannyian tudjuk, hogy a kokain káros hatással van a gyermekre (arról nem is beszélve, hogy használata az anyánál is gyakran egészségügyi problémákat idéz elő). De ebből valóban arra a következtetésre kellene jutnunk, hogy egy kevés alkohol fogyasztása komoly gondot jelent? Nem valószínűbb (vagy legalábbis éppennyire valószínű), hogy valójában a kokain a ludas?

Vannak hiteles és ingatag lábakon álló kutatások. Amikor ráakadtam megbízható kutatásokra, amelyek nem vizsgáltak kokainfogyasztókat, arra a megállapításra jutottam, hogy ezek egészen más képet festenek, mint a hivatalos ajánlások.

Egyre inkább úgy tűnt, hogy az ajánlásokkal csak az őrületbe akarják kergetni a kismamákat, azt akarják, hogy minden apróság miatt szorongjunk, és bűntudat gyötörjön minden falat, minden pluszkiló miatt. Valójában, a sok számadatnak hála, kezdtem megnyugodni. Rájöttem, hogy néha-néha megihatok egy-egy pohár bort, minden további nélkül kávézhatok, és ha kedvem tartja, edzhetek, de az sem baj, ha nem végzek testmozgást. A közgazdaságtan általában nem arról híres, hogy megszünteti a stresszt, de esetemben igenis felszabadító hatással bírt.

Azt tapasztaltam, hogy az ajánlásoknál sokkal jobban megnyugtat, hogy egyáltalán rendelkezem adatokkal. Amikor például azon tűnődtem, mekkora kockázata lehet a koraszülésnek, feltérképeztem a számokat, és ebből képet nyertem arról, milyen gyakori a szülés az adott terhességi héten (és mekkora a magzat túlélési esélye). Ebben a kérdésben természetesen nem kellett döntést hoznom – ezzel kapcsolatban valójában nincs teendőnk –, de már attól jobban éreztem magam, hogy utánajártam a tényeknek. Korábban azt hittem, hogy az orvosom és a terheskönyvek ellátnak majd ezekkel az információkkal.

Mindig is a számok és bizonyítékok jelentették számomra a fogódzót. A tények ismerete jó érzéssel tölt el, mert tudom, hogy így a helyes döntéseket fogom meghozni. Az én esetemben a várandósságnál is bevált ez a fajta megközelítés, de nem voltam biztos benne, hogy másoknál is működik-e.

Aztán a barátnőim is teherbe estek. Mindannyian nagyjából egyszerre. És mindegyikükben ugyanazok a kérdések és aggodalmak merültek fel, mint bennem. Bevehetek altatót? Ehetek szalonnás-húsos szendvicset? (Nagyon kívánom. Ez számít valamit?) Az orvosom szülésindítást szeretne – beleegyezzek? Mire jók az őssejtbankok?

Volt, akinél már a várandósság előtt is fontos kérdések merültek fel. Egyszer együtt ebédeltem egy ismerőssel, aki arra volt kíváncsi, jó-e, ha vár még egy évet a teherbe esés előtt – milyen ütemben csökken a termékenység az életkorral?

A barátnőim, akárcsak én, megkapták az ajánlásokat az orvosuktól, és tudták, milyen szabályokat kell követniük. Ők azonban olyan döntéseket akartak hozni, amelyek számukra a legjobbak. Így történt, hogy azon kaptam magam, hogy jóval Penelope születése után is a szülészeti szakkönyvemet és az orvosi szakirodalmat bújom, hogy segítsek nekik. Természetesen a segítségem bizonyos határok közé szorult – szerencsére szüléseket nem vezettem le (ezzel mindenki jól járt, különösen a babák), de az ismerősöket rengeteg információval láttam el, hogy az aggodalmaikat egyenlő partnerekként beszélhessék meg a nőgyógyászukkal, és olyan döntéseket hozhassanak, amelyekkel valóban elégedettek.

Miután egyre több kismamával beszéltem, világossá vált számomra, hogy az általam felkínált sok információ pontosan azért hasznos, mert nem fogalmaz meg konkrét tanácsokat. A megfelelő döntéshozatalhoz elengedhetetlen az adatok begyűjtése, amiket aztán a saját személyes megítélésünk szerinti előnyökkel és hátrányokkal kell kombinálni.

Bizonyos esetekben a hivatalos ajánlás nem állja meg a helyét. Más esetekben nem arról van szó, hogy az ajánlás helyes vagy helytelen, hanem hogy nekem, az én terhességem esetében mi a helyes vagy helytelen. Én például végigböngésztem az epidurális érzéstelenítéssel kapcsolatos adatokat, ezt kombináltam a személyes meggyőződésem szerinti előnyökkel és hátrányokkal, majd úgy döntöttem, nem kérek belőle. A barátnőm, Jane ugyanezeket az adatokat figyelembe véve úgy döntött, hogy igénybe veszi. Én a terhesség során úgy éreztem, teljesen rendben van, ha felvágottakat fogyasztok, az egyetemi szobatársam, Tricia viszont ugyanazokat a számokat átolvasva úgy döntött, inkább mellőzi ezeket a hústermékeket. Ezek mind jó döntések.

Ez a könyv a barátnőimnek íródott. A várandóssággal kapcsolatos számokat tartalmazza – azokat a tényeket, amelyek minden kismamának segíthetnek, hogy meghozzák a személyes döntéseket, és a lehető legjobban megértsék a felmerülő kérdéseket. A könyvem azt üzeni, hogy talán nem akkora baj, ha az ember megiszik egy-egy pohárka bort, és ami még fontosabb, megmutatja, milyen adatok alapján üzeni ezt. Felsorolja, hétről hétre mekkora a vetélés kockázata, segít, hogy milyen halat együnk, hogy okos legyen a gyerekünk, pontos információkat ad a súlygyarapodásról, a magzatvízvételről és az ultrahangvizsgálatokról, az ágynyugalomról és a szülésindításról, az epidurális érzéstelenítésről és arról, milyen előnyökkel jár (vagy nem jár), ha az ember szülési tervvel készül.

A könyvemhez a lányommal való terhességem során végeztem a legtöbb kutatást. Néhány évvel később újra állapotos lettem – ez alkalommal egy kisfiúval. Addigra a könyvem első kiadása már megjelent, és rengetegen kérdezték, vajon ez a terhességem különbözik-e az előzőtől. Erre azt feleltem, hogy igen, sokkal nyugodtabban telik, mert nem bújom folyton az orvosi szaklapokat. Aztán kiderült, hogy ezt a kilenc hónapot sem úszom meg kutatás nélkül. A két várandósság között eltelt időben az ultrahangos technológia rengeteget fejlődött, ezért ebben a kérdésben újabb vizsgálódásba fogtam. Amikor a kedves olvasó ehhez a fejezethez ér, sokat fog hallani a fiamról, Finnről.

A várandósság és a szülés (no meg a gyereknevelés) az életünk egyik legfontosabb és legmeghatározóbb élménye, ha nem a legfontosabb. Mégis, gyakran esélyünk sincs kritikusan végiggondolni a döntéseinket, mert elvárják tőlünk, hogy szó nélkül kövessünk egy többnyire önkényesen megírt forgatókönyvet. Ideje a saját kezünkbe venni az irányítást. Kezdésként készíts egy csésze kávét, vagy ha szeretnéd, tölts magadnak egy pohár bort, mielőtt belemerülnél az olvasásba.

1. rész
Első lépés: a teherbe esés

. . .

1
Előkészületek

A gólya néha váratlanul érkezik. Ha a kedves olvasó egyike azoknak a kismamáknak, akik egyik reggel émelyegve ébredtek, aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve csináltak egy terhességi tesztet, majd döbbenten látták a két rózsaszín vonalat, szívből gratulálok! Ugrás a következő fejezethez!

Sokan vagyunk azonban olyanok, akik hosszasan tervezgetik a terhességet, mielőtt az valóban bekövetkezne. Én az egyetemen ismertem meg a férjemet 2001-ben, 2006-ban házasodtunk össze, a kislányunk pedig 2011-ben született. Nem állítom, hogy a tíz év során egyfolytában egy kisbabáról ábrándoztam, de számos olyan döntést hoztam (illetve hoztunk), amelyek hosszú távon a családalapítással számoltak.

Ahogy közeledett a harmincadik születésnapom, és egyre több ismerősöm lett várandós, kezdtem komolyabban fontolóra venni a dolgot. Eltűnődtem, van-e valami tennivalóm, mielőtt elkezdenénk próbálkozni. Változtatnom kellene az étrendemen? Az orvosom egyszer tanácsolta, hogy csökkentsem a napi kávéadagomat, csak hogy ne okozzon nagy nehézséget a terhesség alatt visszafognom magam. De valóban szükség van erre?

Leginkább attól féltem, hogy kicsúszom az időből.

A harmadik iksz a terhesség szempontjából nem számít későnek. Az „előrehaladott anyai életkort” a 35. évtől számítja a szakirodalom, és az ember ezt éles határvonalnak látja. Az egyik tanulmány például úgy fogalmaz, hogy a petesejteket ezt megelőzően „tanácsos felhasználni”. Köszönöm szépen, egyáltalán nem segít, ha a szemembe vágják a szavatossági időmet. A biológiai folyamatok sem úgy működnek, hogy létezik egy bűvös szám, amit ha elérünk, a petesejtjeink úgy ébrednek a születésnapjuk reggelén, hogy ideje búcsúbulit tartani, aztán nyugdíjba vonulni.

Nagyjából arról van szó, hogy az első menstruáció után a fogamzóképesség folyamatosan csökken. A legtermékenyebb időszak a tízes évek, és onnantól már lejtőre kerül az ember – a harmincas évek rosszabbak a húszas éveknél, a negyvenes évek pedig a harmincas éveknél. Természetesen számtalan más tényező is közrejátszik abban, kinek mikor lesz gyermeke. Én egészen biztosan nem voltam olyan helyzetben huszonhárom évesen, a posztgraduális képzésem első évében, hogy gyermeket vállaljak, és az az igazság, hogy harmincévesen sem voltam olyan jó helyzetben, mint amilyenben harmincöt évesen lettem volna.

Természetesen nem ez volt az egyetlen szempontom, de igenis foglalkoztatott a kérdés, milyen gyorsan csökken a nők termékenysége. Az orvosom látszólag egy cseppet sem aggódott. Hiszen még nincs harmincöt éves! – jegyezte meg, de ez nem az a részletes, megnyugtató válasz volt, amire számítottam.

A legátfogóbb kutatás az 1800-as évekből származó adatokat használ (a technika azóta sem változott sokat!). Az elképzelés a következő: a modern kor beköszönte előtt a házaspárok rögtön az esküvő után munkához láttak, és akkoriban a fogamzásgátlás terén korlátozottak voltak a lehetőségek. Ez alapján, ha megvizsgáljuk, mekkora valószínűséggel adtak életet gyermekeknek a különböző életkorban házasságot kötött nők, megállapíthatjuk, miként változik az életkorral a termékenység.

A kutatások szerint a 20 és 35 év között házasságot kötött nőknél nagyjából ugyanakkora volt a gyermekáldás esélye, amely azonban a későbbiekben csökkenni kezdett. Hozzájuk képest 35 és 39 év közötti társaik körülbelül kilencven százalékban számíthattak sikerre. Azoknak, akiknek 40 és 45 éves koruk között kötötték be a fejét, 62 százalékuk, míg azoknak, akik 45 és 49 éves koruk között mentek férjhez, mindössze 14 százalékuk vált anyává. Más szóval a 20–35 éves korosztályban majdnem mindenkinek született legalább egy gyermeke, míg a 45 év felett házasodottak mindössze 14 százalékának.

Talán nem célravezető ilyen régi adatokból következtetéseket levonni. Az emberek manapság tovább élnek, és tovább őrzik meg az egészségüket. Elképzelhető, hogy a várható élettartam növekedésével a termékenység időszaka is kitolódott. Mindenesetre a fogamzóképesség biztosan nem csökken olyan drámai mértékben, mint ahogy sokan gondolják, ez már a kutatásból is kiderült. A termékenység egészen 40 éves korig nem romlik jelentősen, és a felmérésben több olyan nő is szerepelt, aki negyvenöt éves kora után esett teherbe – mindezt egy olyan korban, amikor még híre-hamva sem volt a mesterséges megtermékenyítésnek!

A mai adatok is hasonlóan festenek, sőt, talán még biztatóbbak is. Franciaországban végeztek egy vizsgálatot körülbelül kétezer olyan nő bevonásával, akiket donorspermával termékenyítettek meg. A tanulmány egyik pozitívuma, hogy nem kellett azon aggódni, hogy az idősebbek esetleg ritkábban élnek nemi életet, mert a résztvevők mindegyike igyekezett a hónap megfelelő napján, kontrollált körülmények között teherbe esni. Tizenkét ciklus után a teherbe esés aránya a 30 év alattiaknál 75 százalék, a 31–35 éveseknél 62 százalék, a 35 év felettieknél pedig 54 százalék volt. A legidősebb korosztálynál, vagyis a 36 és 40 év közötti, illetve a 40 év feletti nőknél hasonló arányokat figyeltek meg. A negyven évnél idősebbek több mint fele teherbe esett egy éven belül.{3}

Végül is igaza volt az orvosomnak, amikor csak legyintett az aggodalmaimra. Csak az tudott igazán hatni rám, hogy feketén-fehéren láttam a számadatokat. Meggyőződtem róla, hogy nem igazán számít, 28 vagy 30 évesen látunk neki a próbálkozásnak. Az időzítésről akkor lett volna érdemes elgondolkodni, ha több gyereket szerettünk volna, de így jóleső érzéssel vettem tudomásul, hogy az arányok milyen magasak. Számomra az, hogy „a nők 75 százaléka egy éven belül teherbe esett”, sokkal többet segített, mint ha csak azt hallottam volna, hogy „a legtöbb nőnek sikerül teherbe esnie”. Honnan tudhatnám például, hogy én a legtöbb nő között vagyok-e?

A terhesség során számtalan hasonló tapasztalatot szereztem. A számok – adatok – nagy előnye az, hogy nem mások, hanem egyedül mi döntjük el, mit jelentenek számunkra. Ebben az esetben nekem azt jelentették, hogy idősebb korban nehezebb teherbe esni – de egyáltalán nem lehetetlen!

Amikor komolyan fontolóra vettük, hogy gyermeket vállalunk, már nem foglalkoztam annyit az életkorommal. (Végtére is, mit tehettem volna? Az örök fiatalságot nem választhattam.) Ellenben törni kezdtem a fejem, mi mindent tehetnék, hogy felkészüljek. Az éves nőgyógyászati ellenőrzésen megkérdeztem az orvosomat, van-e valami, amire figyelnem kell. Ő azt tanácsolta, hogy ne aggodalmaskodjak (ez nem az erősségem), majd a lelkemre kötötte, hogy mozogjak sokat, mielőtt teherbe esnék.

A nőismerőseim szerint mindenütt azt tanácsolják, hogy a kismama a teherbe esés előtt igyekezzen minél jobb formába kerülni. Én az orvosi javaslattól függetlenül is régóta tervezgettem, hogy a várandósság előtt elérem a „versenysúlyomat”. Ez eddig életemben egyszer sikerült, az esküvőnk előtt, miután heti négy alkalommal hajnali ötkor másfél órás kardioedzést csináltam végig. Reméltem, hogy ha megint visszafogyok, én is olyan Heidi Klum típusú kismama leszek, aki a kilenc hónap alatt végig ragyogó formában van, majd szülés után nyolc héttel már újra bikinimodellként vonul fel.

Végül persze rögtön a nyári vakációnk után estem teherbe, ami nem kifejezetten a legfogyókúrásabb időszaka az évnek. Nem baj, gondoltam, biztosan nem lesz nehéz visszafogynom, miután megszületik a kicsi. Nem kevés optimizmus szorult belém.

Nem volt egyértelmű számomra, miért is kellene foglalkoznom a terhesség előtti testsúlyommal, hacsak nem azért, hogy a fogyást személyes sikerként könyvelhessem el. De számít ez egyáltalán valamit? Egy-két kiló itt-ott nyilván nem, de a jelentősebb eltérések nagyon is fontosak. A nők (és az orvosaik) sokat aggodalmaskodnak a várandósság alatt felszedett felesleg miatt, de kiderült, hogy az „indulási” testsúly jóval mérvadóbb.

Az Egyesült Államok lakosságának 70 százaléka túlsúlyos (a testtömegindexük meghaladja a 25-öt), és a 35 százalékuk kifejezetten elhízott (a testtömegindexük 30 fölötti). (Megjegyzés: a testtömegindex – BMI – kiszámításához a kilogrammban megadott testsúlyt kell elosztani a méterben megadott magasságunk négyzetével. Ha például valaki 170 centiméter magas, és 65 kilót nyom, a testtömegindexe 22,5). Az elhízott nők esetében több szempontból is problémásabb a terhesség, mint a normál súlyúaknál.

Ezt egyértelműen kimutatja egy Mississippi állambeli vizsgálat.{4} Az ötezer szülést elemző, egyetlen kórházra korlátozódó tanulmány előnyét az jelentette, hogy a résztvevők hasonlóak voltak jövedelem, iskolai végzettség és más jellemzők tekintetében. Ezenkívül nagy százalékuk elhízott volt.

A tanulmány szerzői számos olyan problémát vettek figyelembe, amelyek a kismamák esetében előfordulhatnak: preeklampszia (terhességi toxémia), húgyúti fertőzés, terhességi cukorbetegség, koraszülés, szülésindítás, császármetszés, illetve postpartum (szülés utáni) vérzés. Az újszülötteket is többféle szempontból vizsgálták: történt-e vállelakadás kitolás közben, volt-e szüksége légzéstámogatásra, milyen volt az ötperces Apgar-értéke (ez mutatja az újszülött állapotát pontosan öt perccel a szülés után), és abnormálisan kicsi vagy abnormálisan nagy volt-e.

Felesleges kilók mellett gyakoribbak a terhességi komplikációk, mint azt az alábbi diagram is mutatja. Például a normál súlyú kismamák 23 százalékánál és a túlsúlyosak 40 százalékánál végeznek császármetszést. Az elhízás több mint háromszorosára növeli a veszélyes komplikációnak számító terhességi preeklampszia kockázatát. A túlsúlyos nők (ők nem szerepelnek az ábrán) valahol középen helyezkednek el – bizonyos komplikációknál valamelyest nagyobb a rizikó, de amúgy nem sokban különböznek az egészséges súlyúaktól.

A tanulmány megállapítja, hogy az elhízott nők gyermekeit is nagyobb valószínűséggel érinti valamilyen komplikáció. Megnő a kockázata, hogy az újszülött válla elakad a kitolási szakaszban, hogy alacsonyabbak lesznek az Apgar-értékei, és hogy a magzati korhoz képest abnormálisan nagy lesz. Sőt, ami még riasztóbb, magasabb a csecsemőhalálozás kockázata is, bár ez az édesanya testsúlyától függetlenül rendkívül ritka.

Ezek az adatok egyetlen tanulmányból származnak, de szinte mindenben megegyeznek a többi amerikai és más országbeli felmérés eredményeivel.{5}{6} A túlsúly hatását azonban nemcsak a várandósság vége felé, illetve a szülés során lehet megfigyelni. Az elhízott nők körében több a teherbe eséssel kapcsolatos nehézség, és magasabb a vetélés kockázata a korai szakaszban.{7} Ezenkívül friss vizsgálatok azt mutatják, hogy az elhízás összefüggésben áll az anyatej késedelmes beindulásával, ami befolyásolhatja a szoptatás sikerét is.{8}

Egy 2010-es újságcikk, amely az elhízás és a terhesség közti összefüggésről szóló szakirodalmat tekinti át, egyszerű következtetésre jutott: „Az anyai elhízás hatással van a teherbe esésre, a terhesség lefolyására és a szülésre is. Az újszülöttek esetében is magasabb az azonnali és a hosszú távú egészségügyi következmények kockázata.”{9} Más szóval nehezebb teherbe esni, nehezebb megtartani a terhességet, valószínűbb, hogy a terhesség későbbi szakaszában komplikációk lépnek fel, és az újszülöttel kapcsolatban is nagyobb eséllyel jelentkeznek problémák.

Ez természetesen nem azt jelenti, hogy gond lenne, ha az ember nem adja le a felesleges két-három kilót. Az előbb felsorolt problémák mind a jelentős túlsúly következményei. Csalódott voltam, hogy a várandósság előtt nem értem el a versenysúlyomat, de most már tudom, hogy ennek valószínűleg semmi jelentősége nem volt, ráadásul a túlzott soványság szintén rontja a teherbe esés esélyeit. A felmérésekből az mindenesetre megállapítható, hogy határozott előnyökkel jár, ha az ember kontroll alatt tartja a terhesség előtti testsúlyát. A fogyás persze a babavárástól eltekintve is jótékony hatással bír az egészségünkre. Ha leendő gyermekünk hatására végre egészséges testsúlyt érünk el, máris rengeteget köszönhetünk neki!

Dióhéjban

• A termékenység az életkor előrehaladtával csökken, de nem olyan ütemben, mint gondolnánk – 35 éves korban nincs éles választóvonal.

• Az elhízásnál magasabb a komplikációk kockázata az édesanya és a gyermeke esetében is. Nem kell aggódni, ha van rajtunk néhány pluszkiló itt-ott, de a jelentős túlsúlyt javasolt a terhesség előtt leadni.

{1} nagymama svédül

{2} M. Gentzkow, J. Shapiro. Preschool Television Viewing and Adolescent Test Scores: Historical Evidence from the Coleman Study. Quarterly Journal of Economics 123, no. 1 (2008): 279–323.

{3} Federation CECOS, D. Schwartz, M. J. Mayaux. Female Fecundity as a Function of Age. New England Journal of Medicine 306, no. 7 (1982): 404–406.

{4} E. Magann et al. Pregnancy, Obesity, Gestational Weight Gain, and Parity as Predictors of Peripartum Complications. Archives of Gynecology & Obstetrics 284, no. 4 (2011): 827–836.

{5} S. Choi, I. Park, J. Shin. The Effects of Pre-Pregnancy Body Mass Index and Gestational Weight Gain on Perinatal Outcomes in Korean Women: A Retrospective Cohort Study. Reproductive Biology & Endocrinology 9, no. 1 (2011): 1–7.

{6} N. J. Sebire et al. Maternal Obesity and Pregnancy Outcome: A Study of 287,213 Pregnancies in London. International Journal of Obesity & Related Metabolic Disorders 25, no. 8 (2001): 1175.

{7} C. J. Brewer, A. H. Balen. The Adverse Effects of Obesity on Conception and Implantation. Reproduction 140, no. 3 (2010): 347–364.

{8} L. A. Nommsen-Rivers et al. Delayed Onset of Lactogenesis Among FirstTime Mothers Is Related to Maternal Obesity and Factors Associated with Ineffective Breastfeeding. American Journal of Clinical Nutrition 92, no. 3 (2010): 574–584.

{9} R. Ruager-Martin, M. J. Hyde, N. Modi. Maternal Obesity and Infant Outcomes. Early Human Development 86 (2010): 715–722.