Egymás mellett
bűnben és szerelemben

KOSSUTH KIADÓ

Tartalom

Első rész BONNIE PARKER

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Második rész A BARROW-BANDA

12

13

14

16

17

18

19

20

21

22

23

Harmadik rész BONNIE ÉS CLYDE

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

A SZERZŐ JEGYZETEI

Impresszum

Első rész
BONNIE PARKER

1

Bolond vagyok, hogy kiszabadítottam Clyde-ot a McClelland megyei börtönből.

Ujjaim az írógép billentyűzetén pihennek. A saját hibám, hogy Bonnie és Clyde csak a fejemben létezik. Már majdnem két éve, hogy ismét elkapták Clyde-ot.

Nagyot szippantok a fogaim közé szorított cigarettából, vörösen izzik fel a vége. A füst a szám körül örvénylik, kiszökik ajkaim között. Még helyrehozhatom, amit elrontottam. Újra együtt lehetünk, ha sikerül meggyőznöm a kormányzót a feltételes szabadlábra helyezéséről.

Elnyomom a cigarettát, és Clyde apjára nézek, aki újsággal a kezében ül a nappali másik végében, aztán munkához látok. Ujjaimmal verni kezdem az írógép billentyűzetét.

Kedves Sterling Kormányzó!

Néhány levéllel korábban kerestem már a felkiáltójelet. Beletelt egy kis időbe, mire nem felejtettem el, hogy a shift gombot is le kell nyomnom, máskülönben a gép egy négyest ken a papírra, és kezdhetem elölről. Most már mindkét kisujjam tudja a helyét. Lenyomom a „kocsi vissza" kart. A papír feljebb gördül, az írógép pedig felsikít, miközben az új sor elejére ugrik. Szálegyenes háttal kezdek neki.

Clyde Champion Barrow, a 63527-es számú rab nevében írok, és arra kérem, hogy hét, egyenként kétéves büntetését egy időben tölthesse le, és a megállapított tizennégy év helyett... Bamm.

Újra lenyomom a kart. A papír felszalad, az írógép visít.

...két év után szabadulhasson.

Könnyek tolulnak a szemembe, megszívom az orrom. A téli levegő még bent is túl hidegnek érződik, hiába ropog mellettem a tűz. Mr. Barrow leteszi az újságot, hogy felszíthassa a tüzet, vonásait távolságtartó tekintetével leplezi.

Szereztem a nevében egy fizető állást.

Egy szemernyit sem szégyellem magam a füllentés miatt. Ha az ember feltételes szabadlábat akar, muszáj, hogy legyen munkája, márpedig azt nehéz találni manapság. Az oldalt megtöltik a szavak.

Mélységesen bűnbánó.

Még ha ez nem is különösebben igaz. Inkább azt mondanám, Clyde mélységesen leleményes, főleg ami a gyors kezét illeti – ha autókról, széfekről vagy rólam van szó.

Clyde apja alig pár méterre ül tőlem, de nem tudom megállni, hogy végigfuttassam ujjaimat a combomon, elképzelve, hogy Clyde ér hozzám. Szemem csukva, kezem végigsimít a ruhámon, át a kombiné varrásán, átérezve, hogy Clyde keze dolgozik rajtam. Biztosan vigyorogna. Mindig kapható egy vigyorra ez a srác. Ajkam reszket, próbálom kordában tartani vonásaimat, hogy ne tükröződjenek rajtuk az érzéseim.

Kinyitom a szemem, és belém hasít a valóság, amelyben élek, és aki nélkül élek. Megújult koncentrációval folytatom a gépelést, egyik sort pötyögöm a másik után. Próbálom meggyőzni a kormányzót, hogy engedje haza hozzám Clyde-ot. Akkor újra elkezdhetek élni. És Clyde is, mindazok után, amin keresztülment.

K…

Lenyomom a billentyűt, összeharapom a számat, összeszedem magam, aztán felengedek, és folytatom.

Kegyetlenül megkínozták.

Bucknak, Clyde bátyjának nehezére esett továbbítania nekem a hírt. Fogait csikorgatta, és alig vett levegőt, míg azt ecsetelte, milyen gyorsan eljár az őrök keze, ha Clyde-ról van szó.

Összerezzentem, elképzelve, ahogy az őr lóháton járőrözik, és puskatusával hátba vágja Clyde-ot azt követelve, hogy keményebben és gyorsabban dolgozzon. Clyde rabszolgamunkának nevezte a börtön gazdaságában végzett munkát.

„Maradj Dallasban, kedvesem – írta gépelt levelében. – Nem láthatsz ilyen állapotban."

Ilyen állapotban.

Mégis mi az istent jelent ez? Láttam, hogy lila és kék színekben játszik a bőre, miután közbeavatkozott, amikor a csavargó férjem visszajött értem. Vajon miben különböznek a mostani sérülései a korábbitól?

Kiverem a fejemből a gondolatot, és ismét a levélre fókuszálok.

Könyörgöm Önnek, fontolja meg Clyde ügyét, és tekintse őt együttérzésre és kegyelemre méltónak.

Zárásként még hozzáfűzöm, hogy:

Tisztelettel: Cummie Barrow

Clyde nem engedi, hogy a saját nevemmel írjam alá a leveleket. Nem akarja, hogy az őrök, akik felolvassák azokat, a szájukra vegyék a nevemet. A nekem címzett levelekben mindig „Kedvesem"-nek szólít. Én „Mókus"-ként írom alá a neki szóló leveleket. A sürgönyök, amelyekben kegyelmet kérek, az anyjától származnak. Persze rendesen tud írni és olvasni, de mindkét fia le van csukva, túl mély a bánata ahhoz, hogy megtalálja a megfelelő szavakat.

Az írógép felsikít, ahogy kitépem belőle a lapot.

Mrs. Barrow-t a konyhában találom, könyékig egy madárban. Sír egy kicsit, könnyei a kötényére potyognak, majd odafirkantja a nevét a papírra. Clyde anyja visszaadja a levelet, és vastag karjával magához húz, és megölel.

– Köszönöm, drága Bonnie.

Már indulok is a postára.

Még két lépésre sem vagyok Barrow-ék lakásától, amely szervizműhelyükből nyílik, amikor szemtől szemben találom magam a nálam jóval combosabb legjobb barátnőmmel.

– Mit csinálsz itt? – kérdezi Blanche.

Ahogy elnézem, mindössze néhány másodperc választja el attól, hogy ledobja a táskáját, levesse a szépségszalonban hordott munkaruhát, és az anyósáéknál ágyba zuhanjon. Apja csak néhány mérföldre lakik, de Blanche inkább lenne Buckkal, ha tehetné. Saját apjával, akinek új nő van az életében, hónapok óta nem találkozott, az anyja pedig már rég lelépett. Több mint egy évtizede.

Felmutatom a levelet.

Bólogat, érti, miről van szó. A lakás és a posta között gyakorlatilag már kitapostam magamnak egy Bonnie-ösvényt.

– Kutya fáradt vagyok, de veled maradok, ha akarod – ajánlja fel.

Hirtelen egy kis fehér valami bukkan elő a válltáskájából. Egy kicsi fehér fej.

– Engem jobban érdekelne ez a kutya – mondom. – Honnan van a kislány?

– Kisfiú – javít ki Blanche. – Megnéztem. És Hógolyónak neveztem el.

– Hát persze, mert teljesen fehér!

Blanche kivételesen tökéletesen racionális döntést hozott. A barátnőm a szemöldökét ráncolja.

– Nem azért, hanem mert ez a kutya itt valami jónak a kezdete. És még több jó fog hozzá tapadni, ami újabb és újabb jó dolgokat gerjeszt. Érzem. Hazafelé találtam. Nincs rajta semmilyen jelölés, úgyhogy az enyém.

– És Buck anyja? Bele fog egyezni, hogy megtartsd?

Blanche megvonja a vállát – tipikus Blanche-reakció.

– Cummie is részesülhet a szerencséből, amit Hógolyó hoz. – Állával a levelem felé bök. – Talán segít hazajuttatni Clyde-ot.

Az utca másik oldalán az öreg Jed füttyent egyet a lépcsőjén állva. Ez megakadályozza, hogy rámutassak, milyen értelmetlen, amit Blanche beszél. Az öreg Jed mindkét csizmájának fűzője kioldódott. Sőt mintha az egész öreg Jed szétesett volna. De még mindig szokásos látványnak számít Nyugat-Dallasban: folyton ott ácsorog, és állandóan beszól az arra járó csajoknak.

A fejemet ingatom, és ahogy elindulunk az ütött-kopott járdán az Elm Street felé, vetek még egy pillantást az öreg Jedre.

– Lefogadom, hogy a hapsi mindegyikünket túl fog élni.

Blanche belém karol.

– Amíg elég foga van a füttyögéshez, felőlem tegye – mondja Blanche.

Mindketten nevetünk, ami gyorsan köhögésben fullad, ahogy elhaladunk egy épület előtt kuporgó férfi mellett. Törzsét Hoover-takaró fedi, szabadon hagyva lábát, karját és a fejét. Kibújok a kabátomból, és az újságpapírra terítem, amely kevéssé alkalmas takarónak.

Blanche kuncog.

– Bonn, a szíved miatt fogod te is az utcán végezni.

Felhúzom a szemöldökömet, és Hógolyóra nézek, majd megvonom a vállam. Talán mindkettőnk túl jószívű, de szerencsére a bisztrós munka megmentett, amikor összeomlott a tőzsde, a bank pedig az összes rájuk bízott pénzemet ellopta. Azóta lecsapok minden borravalóra, amire csak tudok, a zsebem így sosem üres. Nem szakítok sokat, de azért eleget.

Azonban vannak, akik nem ennyire szerencsések. Lehet, hogy Hoover elnök szerint stabil a gazdaság, a válság pedig mindössze egy kis múló kellemetlenség, szerintem viszont blöfföl.

Na tessék, például ott. És ott is. Blanche és én egyik bedeszkázott épületet a másik után hagyjuk el.

Hirtelen rám tör a szomorúság, amikor az üzlethelyiséghez érünk, ami egykor Victoré volt. Blanche-sal sokszor lógtunk a kávézójában iskola után. Nyelek egyet. Félek átnézni az utca túloldalára, Doki épülete felé. Végül mégis a háromszintes épületre pillantok. Mindig így teszek, mintha szándékosan piszkálnám a sebet, hogy újra fájjon.

Lüktető érzés úgy nézni az orvosi rendelőre, hogy tudom, dr. Peterson még mindig azok között a falak között praktizál, de a rendelőn kívül nincs más az épületben, csak üres kádak és egy poros bár. Blanche és én titokban ott töltöttük az éjszakáinkat, csempészett piát szolgálva fel. A színpadon álltam, és éreztem, ahogy a tekintetek és a fények rám szegeződnek. Ezekben a pillanatokban megengedtem magamnak, hogy azt gondoljam, még lehetek valaki. Hogy valaki meglát ott, és egy igazi színpadra segít a Broadwayn. Vagy hogy egy filmben szerepelhetek ahelyett, hogy a tömegből nézném azt. Hogy több leszek egy szegény lánynál, valaki, akire büszke lenne apám.

De nem, Amerikára a pokol várt, Doki és Victor üzlete pedig a bankokkal együtt bedőlt. Mindenki álmai a sárban végezték, nem csak az enyéim.. Nagy ritkán felfedeznek egy-egy csajt egy bisztróban, de azok a hapsik, akikre én vetettem ragyogó mosolyt, nem csináltak sztárt belőlem. Talán boldognak kéne lennem, hogy van rendes munkám. Sokan ezt sem mondhatják el magukról. Blanche-nak is sok idejébe telt, míg új állást talált, és kelletlenül állt munkába a Hamupipőke Szépségszalonban.

Szóval igen, szerintem frankón kamuzik, Elnök Úr.

Blanche kicsit magasabbra néz, egy harmadik emeleti ablak felé, amely mögött valaha élt.

– Hiányzik, mi? – kérdezem.

– De ő jobban hiányzik.

Buck.

A szél egy csengő halk csilingelését és egy kannába ejtett érme koppanását viszi, Blanche arcába fújva rövid haját. A füle mögé tűr egy tincset. Jegygyűrűje még mindig új és fényes, és megcsillan a napfényben.

Blanche mindig tud meglepetést okozni. Önző, de gondoskodó. Lobbanékony, de kiegyensúlyozott. Egyszer már felhagyott az óvatossággal. Ő volt az, aki először rángatott el Doki bárjába.

– De majd megváltozik a szélirány, Bonn – mondta pár nappal ezelőtt. – Minden visszatérhet a régibe, majd meglátod.

Ezért küldte börtönbe a férjét.

– Buck – mondta neki –, menned kell.

Míg egykor botrányosan élvezetesnek találta a letartóztatásokat, most már zavarja, hogy a rendőrség rajta tartja a szemét. Leginkább saját maga miatt.

– Üld le, amit kell – mondta neki. – Szabadulj meg az ellened kiadott körözésektől, és akkor békén hagynak minket.

Nekem is hagynom kellett volna Clyde-ot két évvel ezelőtt, amikor elkapták.

De nem, én nem tudtam elviselni, hogy öt évig távol legyen, így egy pisztolyt rögzítettem a combomra, és a börtön látogatószobájába csempésztem azt. Clyde arckifejezése megfizethetetlen volt. Talán az „elképedt" lenne rá a megfelelő kifejezés. Kuncogott, és szája szögletében láthatóvá váltak a gödrök.

– Uramisten, Bonnie, mégis mit csináljak veled?

Legszívesebben szélesen elvigyorodtam volna, amiért így lenyűgöztem a pasimat, de tettetett hencegéssel csak megvontam a vállam.

– Valaki egyszer azt mondta, nagy dolgok várnak ránk. De nem itt.

És a fenébe is, megtette! Meglógott! Együtt akartunk elszökni, hogy egy kis parcellán húzzuk meg magunkat. Clyde ért egy kicsit a földműveléshez, mert egy farmról származik. De amikor kijött, azt mondta, túl veszélyes lenne, ha rögtön vele tartanék. Majd visszajön értem. A rendőrség eltiporta az ígéretet, amikor két héttel később érte jöttek, aztán pedig öt év helyett tizennégy év várt rá. Már leülte volna a büntetése felét, ha nem avatkozom közbe.

Megszorítom Blanche kezét, miatta legalább annyira, mint magam miatt. Kizökken a merengésből, és elkapja a pillantását egykori otthona ablakáról.

– Remélem, ezúttal igazad van Buckkal és az újrakezdéssel kapcsolatban – mondom.

– Téved Blanche valaha is? – kérdezi. Válaszra nyitom a számat, de megelőz: – Ne válaszolj rá.

Hógolyó élesen felugat.

– Na nézd csak, ő is egyetért!

Azt remélem, ez Clyde-ra is igaz lesz. Senki nem jár majd a nyomában, ha végre kiszabadul. És akkor semmi szükség nem lesz rá, hogy azon a parcellán rejtőzzünk el. Újrakezdjük Dallasban. De tizennégy év! Egész más, mint Buck másfél éve. Harminchárom éves leszek. Nem akarok belegondolni, vajon hol élek akkor, és kivel, mert ez a levél itt segíteni fog. Mellkasomhoz szorítom a borítékot.

Clyde és én szabadon élhetünk majd. Még ha ebben Clyde maga nem is hisz.

– Érted még a lopással is felhagynék, Bonnie – mondta egyszer. – De a Clyde Barrow névvel nem tudok sokat kezdeni. Tudod, nagyobb esély van arra, hogy rám vágják az ajtót, mint hogy kezet szorítsanak velem.

Lehet, hogy ez régen így ment, de a jövőnket illetően Blanche-nak és a kutyájának akarok hinni. Megcsókolom Hógolyó szőrös fejét, majd a tömb végében található postára szegezem a tekintetemet. Az épület előtt, az utcán egy férfi az Üdvhadseregnek gyűjt pénzt. Előkaparok egy érmét a zsebemből, és bedobom. Hátha szerencsét hoz.

Ez lesz az a levél, ami miatt Clyde-ot kegyelemben részesítik. Ez a levél új értelmet ad majd a „szabadság" szó jelentésének. Hazajön hozzám, és nem fog többé egy helyben toporogni az életem. Továbblépek, Clyde-dal együtt.