S.J. Tilly

SZÖVETSÉG

ELSŐ KÖNYV

NERO

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet

85. fejezet

EPILÓGUS 1

EPILÓGUS 2

Impresszum

Kedves Olvasó!

Ez a könyv egy felnőtteknek szóló, sötét maffiarománc. Az oldalakon szemléletesen ábrázolják az erőszakot, a halált és az emberrablást. A könyv szintén tartalmaz leírásokat múltbeli érzelmi traumákról és fizikai bántalmazásokról. Előfordulnak megkérdőjelezhető konszenzuson alapuló szexuális tartalmak és szélsőséges zaklatási esetek. Valamint adott egy férfi, aki alapvetően egy két lábon járó piros zászló. Kérlek, hogy eme információk birtokában és óvatosan haladj tovább!

Ajánlás

Mindazon hölgyeknek, akik a sétáló piros zászlókban csak a rózsaszín egy szép árnyalatát látják… ismételjétek utánam:

de csak akkor, ha a férfiak kitalált szereplők.

1. FEJEZET

Payton

Egy vörös és aranyszínű falevél sodródik át a szobán, látszólag súlytalanul, mielőtt a szőnyegre telepszik a kanapén elfoglalt helyem és a tévé között.

A nyitott teraszajtóra pillantok, amelyen keresztül egy újabb széllökés meghozza a beígért eső illatát, de ahelyett, hogy felállnék, a lábamat magam alá, a polártakarót pedig az államig húzom, ügyelve arra, hogy ne borítsam fel a mellettem lévő párnán pihenő popcornos tálat.

Vihar közeleg.

Te elkényeztetett kölyök, majd én megtanítalak…

Még mélyebbre fészkelem magam a kanapém sarkában. Az már olyan régen volt, emlékeztetem önmagam. Mélyen belélegzem az orromon keresztül, és azt akarom, hogy új emlékek váltsák fel a régieket. Ez az én otthonom.

Itt biztonságban vagyok.

A távoli mennydörgés halk morajlása nyugtatóan hat rám. Bármennyire is próbálták kiölni belőlem, sosem vesztettem el a zord időjárás iránti szeretetemet.

Sosem értettem, miért kellene félnem a viharoktól. Nem volt világos a számomra, miért vagyok ettől más, vagy rossz, vagy hülye – ahogy ők állították.

Nem a pusztító erőre vágytam, hanem a változásra. A megtisztulásra. Arra a legkisebb reménysugárra, hogy egy hullám áttörhet, elsodorva a régit, és valami újat hagyva maga után.

És talán ezért szeretem a vihart még mindig. Mélyen bennem még mindig ott van az a kis pont, amely arra vágyik, hogy felszippantson az ég, elragadjon mindentől, és leejtsen Óz birodalmába.

Mintha a szél idézte volna elő, a nő a képernyőn kinyitja a bejárati ajtót, és az őt körülvevő világ fekete-fehérből színesre változik, én pedig hagyom, hogy a nosztalgia ismerős érzése átjárjon. A közelgő vihar hangjai be-beszűrődnek a tudatomba, még akkor is, amikor a fejemet az ismerős dalokra ringatom.

A kezem félúton van a szám felé, ujjaim között pattogatott kukorica, amikor fémes nyekergés tompa zaja a terasz felé vonzza a tekintetemet, az üveg tolóajtó szélesre ki van tárva.

A tavaly felszerelt, fátyolszerű függönyök hátborzongatóan lengenek a szélben, de az utcai lámpa kiégett odakint, így nem látok túl az aprócska balkonomon.

Sosem bíztam igazán abban az erkélyben, olyan rozoga, mint az egész épület. De azt gondoltam, hogy a rossz időjárásnál azért több kellene ahhoz, hogy leomoljon.

Miközben lenyalom az ujjaimról a sót, gondolatban megdicsérem magam, hogy soha nem pazaroltam energiát arra, hogy odakintre bútort tegyek.

Egy újabb mennydörgés, ezúttal közelebbről, ismét az erkély felé vonzza a figyelmemet.

Meg a férfi, aki a nyitott ajtóban áll.

2. FEJEZET

Payton

Egy sikoly reked a torkomban, túl fojtott ahhoz, hogy hallható legyen.

Álmodom.

Erősen lehunyom a szemem, és kényszerítem magam, hogy lélegezzem.

Biztosan álmodom.

De amikor újra kinyitom, a férfi még mindig ott van. És egyre közelebb jön.

Két hosszú lépéssel átszeli a fél lakásomat, és már csak egy méterre van tőlem.

Az adrenalin átjárja a testemet, mégsem mozdulok.

Szégyenszemre semmit sem teszek.

Egy férfi van az otthonomban.

A televízión kívül csak a sarokban lévő lámpa ég. Ez pedig alig világítja meg az előttem álló férfit. Magas. Ülök, de így is látom, hogy magas. És… öltönyt visel.

Miért van öltönyben?

Ez vajon tovább ront a helyzeten?

– Jó estét! – mondja. A hangja mély. De gyengéd. Sőt, szinte bársonyos. És az agyam nem tudja, hogyan reagáljon.

A szívem hevesen ver.

A kezem remeg.

De a többi részem nem mozdul.

– Tudod – mondja, miközben lassú léptekkel átsétál a tévé előtt –, nem lenne szabad így nyitva hagynod az ajtódat.

Az ajkam szétnyílik, de a szavaim összekuszálódnak a nyelvemen, és nyelnem kell, mielőtt újra próbálkoznék.

– A második szinten lakom – suttogom, és még mindig próbálom felfogni, mi történik.

Oldalra dönti a fejét, és mintha szórakoztatná a válaszom, de erre nem tudok figyelni. Mert abban a szögben a fény az arcára vetül. És…

Sötét szemek. Sötét szemöldök. Szinte fekete, kócos, mégis hátrafésült haj és éles arccsont, melyet egy ugyanolyan árnyalatú, gondosan nyírt szakáll hangsúlyoz.

Újra nyelek egyet.

Úgy néz ki, mintha egy fotózásról jött volna. Vagy egy tárgyalóteremből. Vagy egy tárgyalótermi fotózásról. És egy belső hang ordít bennem, hogy ettől az egésznek még félelmetesebbnek kellene lennie.

Kellene.

Azt is észreveszem, hogy a ruhája nem vizes, ami azt jelenti, hogy az eső még nem kezdett el esni. És ez valamiért elszomorít. Mintha ez a részlet önmagában pecsételné meg a vesztemet.

Ezért voltam mindig is áldozat.

Az ösztöneim sérültek. Az elmém mindig elsiklik a fontos részek felett. Nevetséges részletekre koncentrál, nem pedig a stratégiára.

A férfi, továbbra is velem szemben állva, körülnéz a lakásomban.

Nem sokat tudok a férfiöltönyökről, de gyanítom, hogy a ruhái többe kerülnek, mint az összes holmim együttvéve.

A cuccaim nem éppen elegánsak, és éppolyan olcsónak is tűnnek, mint amilyenek valójában. Egy használtan vett kanapé és egy karcos dohányzóasztal. A kis tévé egy olcsó állványon van, amit magamnak kellett összeszerelnem egy imbuszkulccsal. A kerek asztalom egy székkel, a sarokba húzva. És egy keskeny, szabadon álló pult, ami elválasztja a nappalit a konyhától. Konyha, ami inkább csak egy konyhasarok, laminált munkafelületekkel, amelyeknek a szélei már elkezdtek felválni.

Ellenállok a késztetésnek, hogy felsóhajtsak, amikor meglátom a telefonomat az említett konyhapulton. Gúnyolódik velem, mert azt sugalmazza, hogy hívjam a rendőrséget, pedig nyilvánvaló, hogy nem lesz rá alkalmam.

Nem mintha a múltban valaha is segítettek volna nekem a rendőrök.

Az egyszemélyes hálószobám és a fürdőszobám a konyha túloldalán van, de a sötétség elnyeli őket. Mély torokhang hagyja el a férfi torkát, ahogy a látványt feldolgozza. Fogalmam sincs, mit gondol. Vagy miért kellene ennyire aggódnom a jóváhagyása miatt. Mintha lenne bármi elfogadható is ebben a lehangoló helyzetben. Vagy bármi haszna annak, hogy tetszik-e a lakásod a gyilkosodnak.

Odakint egy rendőrautó szirénája kezd el vijjogni.

Aztán egy másiké is.

És egy pillanattal később meglátom az éjszakában villódzó, piros és kék fényeket, ahogy rendőrautók száguldanak el az épület mellett.

Lassan visszafordítom a tekintetemet a velem szemben álló férfira.

Felhúzza a vállát, és a szája sarkában egy gúnyos mosoly jelenik meg.

Ez a férfi a zsaruk elől menekül.

A rendőrök elől szökik, és a nappalimban áll. Mintha semmi baj sem lenne. Mintha csak úgy döntött volna, hogy egy másik útvonalon megy haza.

Megmozdul, én pedig arra gondolok, talán ez az egész csak ennyi volt. A rendőrök elmentek, most már távozhat.

De felemeli a lábát, és közelebb lép.

A pánik egyre erősödik bennem, majd tetőpontjára ér, amikor egy újabb széllökés megemeli az öltönykabátja szélét.

Istenem, fegyver van nála!

De nem nyúl érte. Csak… leereszkedik a kanapéra. Az én kanapémra. Mellém. Megint nyílik a szám, de nem jön ki rajta semmi.

Mit csinál?

Mi történik?

– Imádom ezt a filmet – mondja, szinte önmagának.

Mi. A. Fene. Történik?

A nagy teste túl sok helyet foglal el a heverőn. Minden bútorom kis méretű. Kicsi, mert apró a lakásom. Kicsi, mert itt mindig csak én vagyok.

Dermedten ülök, és azon gondolkodom, hogy mondjak-e valamit, de ő továbbra is a tévére koncentrál.

Ő… ő akkor most itt akar maradni?

Elkezdek mocorogni, azon tűnődve, vajon fel tudnék-e állni és elslisszolni.

– Jobb lenne, ha nem állnál fel – mondja. Nem fordítja felém a fejét, ahogy ezt lazán kimondja. De nem lehet nem észrevenni, hogy ez nem kérés.

Nézek magam elé továbbra is, a légzésem meg egyre gyorsul. Bizsergés fut végig a karomon.

Szuper, mostanra megérkezett a vészreakcióm is.

Nincs kétségem afelől, hogy ez a férfi veszélyes.

És túl közel van.

Soha nem engedek férfiakat ennyire a közelembe. Az egész testem elkezd remegni.

– Kérlek, ne… – Elharapom a könyörgésem, nem akarva a konkrét félelmeimet szavakba önteni.

Hallom a szövet zizegését, ahogy felém fordul, és összeszorítom a szememet.

Ez nem történhet meg.

Ez nem lehet igaz.

– Nyugodj meg! – mondja.

Egy nagy kéz telepszik a combomra, és még inkább megmerevedem.

A tenyerének súlya aggasztó, érintésének hője átizzik a takarón. A kezét kissé erőteljesebben nyomja le.

– Nyugodj meg!

A hangja ezúttal még gyengédebben szól, és próbálok egyenletesen lélegezni. Sötét illat tölti be az orromat. Bőr, tűz és kölni.

Jézus, ez lenne ő?

Kinyitom a szemem.

Közelebb hajol hozzám, még jobban megsértve a személyes teremet. A testtartását dominánsnak kellene éreznem. De van valami a testbeszédében, vagy talán a szemében, ami arra készteti a testem, hogy engedelmeskedjen. Még ha csak egy kicsit is, de megnyugszom.

A pillantása végigfut az arcomon, és ebből a közelségből észreveszem, hogy a szemében van egy kis zöldes árnyalat. Gyönyörű.

– Nem foglak bántani – mondja újra a szemembe nézve.

Amikor nem kap tőlem választ, fejével lefelé biccent, és a mozdulatában parancs rejlik.

– Rendben – válaszolom. A szót szinte csak az ajkam formálja, a hangom túl halk ahhoz, hogy hallható legyen, de ő így is bólint, és az arcán elégedettség suhan át.

Elégedett, hogy hiszek neki?

Hiszek én neki?

A keze lecsúszik a combomról, viszi magával a hőt.

– Szabad? – kérdezi.

Mit szabad-e?!

Mielőtt lenne időm pánikba esni, felemeli a tál popcornt, ami köztünk volt.

Ó!

Válaszra sem várva hátradől, felteszi a lábát a dohányzóasztalra, és az ölébe helyezi a tálat. Majd ugyanazzal a lazasággal, mintha csak egy randin lenne, nem pedig épp az előbb tört volna be egy lakásba, az egyik karját a kanapé háttámlájára helyezi, és ujjai szinte a vállamhoz érnek. Figyelem, ahogy elkezdi enni a pattogatott kukoricát, egy-egy maréknyit egyszerre, anélkül hogy egyetlen szemet is leejtene.

Tennem kéne valamit.

Biztosan van valami, amit tennem kellene.

Az állkapcsa dolgozik, ahogy rág, az izmok kétoldalt a nyakán megfeszülnek.

Tudom, hogy el kéne mennem. Vagy rávenni, hogy ő menjen el. De hogyan?

Miközben továbbra is az arcélét figyelem, és várom, mi fog történni, meghallom, ahogy a képernyőn a szereplő a bátorságról beszél. Bárcsak lenne nekem is.

– Mi a neved? – kérdezi.

Összerezzenek, ahogy megszólal, majd az ajkamba harapok.

– Öhm… szerintem ezt nem kellene megmondanom – válaszolom.

– Okos lány – mondja, ahogy felém villan a szeme.

Az a két szó szinte táncol a bőrömön.

Az ujjaim erősebben kapaszkodnak a takaróba, és még magasabbra felhúzzák.

Nem találhatom vonzónak ezt a férfit.

Tényleg nem.

A gyomrom összeszorul, és az idióta agyam ebben a pillanatban emlékeztet arra, hogy valószínűleg úgy festek, mint aki szét van esve.

Nem mintha számítana. Nincs szükségem arra, hogy ez a betolakodó vonzónak találjon. Valójában valószínűleg jobb is, ha nem így van. Jobb, hogy pattogatottkukorica-szagú a leheletem, a lófarokba fogott hajam meg igazításra szorul. És a frufrum is szanaszét áll, mivel nedves lett, amikor lemostam a sminkemet, mielőtt leültem volna megnézni a kedvenc filmemet ezredszerre.

A vállam mellett a kanapé háttámláján ujjak dobolnak, ugyanabban a ritmusban, ahogy a tévében szereplők végigszökdécselnek az úton.

Ez minden bizonnyal a legkülönösebb dolog, ami valaha történt velem.

Egy pokolian jóképű férfi besétál az első emeleti erkélyemen át. Végigvonul a lakásomon olyan magabiztossággal, amit én csak álmodhatnék magamnak. Megvillantja előttem a fegyverét, aztán helyet foglal, hogy megegye a pattogatott kukoricámat.

És… dúdol?

Szűzanyám, ez tényleg dúdol!

Óvatos, apró mozdulatokkal hátrébb húzódom a sarokba, próbálom növelni a távolságot közte és köztem, akár csak centiméterekkel is.

Meg akarom kérdezni a nevét. Azt, hogy mi elől menekül. De úgy érzem, jobb, ha minél kevesebbet tudok.

Viszont az arcát már láttad – emlékeztet bosszantóan a belső hangom. Jobb ötlet híján csak bámulom az arcélét. Figyelem, ahogy a fény játszik a szemén. Ahogy a szája nyílik és záródik a maréknyi pattogatott kukorica körül. Ahogy a válla teljesen laza.

Olyan nyugodtnak tűnik. Annyira… kényelmesen érzi magát. Lassan leereszkedik a szemhéjam, majd erőnek erejével újra kinyitom a szemem.

Nem látom jól innen a mikró kijelzőjét, de tudom, hogy már rég elmúlt a lefekvés ideje. Nem terveztem, hogy fennmaradok az egész filmre, mert minden hétköznap reggel öt órakor kelek, így korán fekszem. És ezen a héten nem aludtam jól. A fenébe is, az elmúlt huszonhét évben nem aludtam jól. Ő újabb falaton rágódik, én pedig figyelem, ahogy az ádámcsutkája mozog, miközben nyel. Talán ez az egész tényleg csak egy álom. Talán már az ágyban vagyok, mélyen alszom.

3. FEJEZET

Nero

Érzékelem, ahogy a szeme lecsukódik.

Érzem, hogy az izmai elernyednek, amint az álom elragadja a tudatát mellőlem, és ki abból a helyzetből, amelybe miattam került.

És ettől dühös leszek. Ennek a gyenge teremtménynek nem lenne szabad kikapcsolnia a védelmét. Nem egy idegen közelében.

Nem az én közelemben.

A kezem kezd ökölbe szorulni, de megállítom a késztetést. Uralkodom magamon.

A francba is, mindig uralkodom magamon.

Újabb adag pattogatott kukoricát markolok fel, és a számba tömöm. Tudom, hogy nem a megfelelő személyre vagyok dühös. Én mondtam neki, hogy lazítson. Azt mondtam, hogy nem fogom bántani. Ő semmi rosszat sem tett. Kivéve, hogy bízott bennem.

Neki egyáltalán nem szabadna bíznia bennem.

A teste végül feladja az ellenállást, és a feje oldalra billen. Az ajka majdnem az ujjaimhoz ér. A lélegzete meleg simogatás a bőrömön. Nagyon hosszan nézem őt.

Bámulom őt.

Figyelem őt.

A szempillái meg-megrebbennek, ahogy alszik. Látszik, hogy álmodik, bár a teste mozdulatlan marad. Csábító; még így is, hogy a testét takaró rejti, biztosan tudom, hogy tetszeni fog a többi része is. Az arcának lágysága valószínűleg folytatódik lejjebb is.

Azok a nők, akikkel engem gyakran látni lehet, akikkel együtt kell lennem, nem így néznek ki. Ránézésre sem ártatlanok. Nem is édesek. Nem is jól tápláltak. Általában pontosan úgy néznek ki, amik valójában, amiknek lenniük kell: viperák. Mert az én világomban nincs helye a kedves ártatlanságnak. Az én világom az a fekete mélység, amely elszívja az összes fényt és jóságot mindenből, amit csak megérint.

Álmában halk hang hagyja el száját. Olyan, ami igencsak közel áll a kétségbeeséshez. Mielőtt meg tudnám gondolni magam, elindul a kezem. A hüvelykujjam begye végigsiklik az alsó ajkán. A bőre tapintása pont olyan finom, mint amilyennek látszik.

Fogd vissza magad, a francba is!

Elrántom a kezem, és felállok. Mozdulataim nem keltenek zajt.

El kell mennem.

Azonnal el kellett volna mennem, ahogy a rendőrautók elhajtottak.

A pattogatott kukoricás tállal a kezemben az aprócska konyha felé sétálok.

A pultok tiszták. Minden a helyén van, akárcsak a nappaliban. Leteszem a tálat, kihúzom a telefont a konnektorból, és felkapom. Megérintem a képernyőt, az beolvassa az arcomat, majd megjelenik egy számbillentyűzet.

Zárolva tartja.

– Ki vagy te, Édes Csajszi?

Szabad kezem ujjai végigsiklanak a szekrények elején. Tudom, hogy jobb, ha nem marad ujjlenyomat, de nem vagyok képes ellenállni a késztetésnek, hogy nyomot hagyjak. Valami jelet magam után.

Még akkor is, ha ő ezt nem látja majd.

A tekintetem megakad egy kis kupac levélen, amit egy konnektorból kihúzott kenyérpirító és a fal közé csúsztattak.

– Megvagy. – Felkapom a borítékokat, és elolvasom a nevet és a címet a felbontatlanokon.

Helló, Payton Vawdrey!

Csinos név egy csinos lánynak.

Folytatom a vizsgálódást, és a pici asztalhoz lépek, amin egy ősi laptop pihen, és – kinyújtom a kezem, hogy megérintsem a leveleket – egy műnövény.

Összeszorítom a fogaimat.

Miért dühít fel ennyire ez a műnövény?

Teljesen elment az eszem, azért.

Ideje távozni. Elfordulok az asztaltól, és beljebb sétálok a lakásba. A sötét folyosó – amit alig lehet annak nevezni – épp csak elég hosszú ahhoz, hogy egy ajtó legyen mindkét oldalán. Belépek a fürdőszobába, és felkapcsolom a villanyt.

Kicsi és tiszta, ahogy várható volt; szemmel látható kopottsága az épület korából fakad, nem az ő takarítási képességeiből.

A szobát ugyanaz az illat tölti meg, amit korábban is érezni véltem.

Vajon mi ez? Virágok?

Kinyitom a fürdőszobai szekrényt – van pár dolog benne. Főként smink és néhány vény nélkül kapható gyógyszer, de parfüm nincs. Semmi, aminek az illathoz lenne köze. A zuhanyfüggöny be van húzva. Élénksárga színű, passzol a mosdó előtti fürdőszőnyeghez. Hogy némi vidámságot csempésszen egy ablak nélküli helyiségbe. Elhúzom a függönyt, amitől láthatóvá válnak a kád szélén sorakozó üvegek. A tekintetem megakad egy átlátszó, fekete tetejű üvegen, amely félig van sötét rózsaszín folyadékkal. Megnyomom a kupak hátulját, és felpattintom. Mélyet szippantok a gazdag rózsaillatból.

Ez az.

Kilépek a fürdőszobából, és átmegyek az egyetlen hálószobába.

Még több sárga. Tiszta, egyszerű berendezés.

Nem lep meg, hogy az ágya be van vetve. Van valami ebben a nőben, ami arra készteti őt, hogy mindent a helyén tartson. Ezt tisztelem benne. A zárt gardróbajtó hívogató. És én nem olyasvalaki vagyok, aki ellenáll a kísértésnek, így hát kinyitom. Ez nem olyan, mint azok a ruhatárak, amelyeket megszoktam. Én a gardróbszobákhoz vagyok szokva, ruhákhoz, amiket egyszer viseltek, esetleg soha. Bőség.

Itt nincs bőség.

Egy régen eltemetett érzés jelez.

Nem felejtettem el, milyen nélkülözni.

Soha nem fogom elfelejteni.

Mint ahogyan visszamenni sem fogok soha. Mindent úgy hagyok, ahogy találtam, majd visszatérek a nappaliba.

Sokéves gyakorlatomnak köszönhetően hangtalanul közelítem meg őt.

Olyan nyugodtnak tűnik.

Most ki kellene sétálnom, békén hagyva őt. Közelebb hajolok, előveszem a telefonját, és várok, hogy az arcfelismerő rendszer beengedjen.

4. FEJEZET

Payton

Egy esőcsepp gördül végig a kézfejemen, és a mutatóujjam hegyén megáll, mielőtt lehullana a szőnyegre.

– Micsoda ostoba lány!

– Nem vagyok ostoba! – A kiáltás kiszakad belőlem, mielőtt felfognám, mit csinálok. Egy nagy, durva kéz lendül előre, és megragadja a torkomat. Nem kapok levegőt.

„Hagyd abba!”

Csak gondolatban mondom, mert kiejteni nem tudom.

Nem jön ki hang a torkomon. Ujjaim kétségbeesetten kapnak a kezéhez, körmeim a bőrét karmolják, és beleakadnak abba az átkozott arany kisujjgyűrűbe, amit visel. De hiába, nem vagyok elég erős, hogy kiszabaduljak a szorításából.

– Nem vagy ostoba, mi? – vigyorog gúnyosan a férfi.

A látásom kezd elsötétülni, szemem vadul forog, segítség után kutatva. De rajtam kívül csak az anyám van itt, én meg nem vagyok annyira naiv, hogy azt higgyem, közbe fog lépni.

A kéz szorítása erősödik. Gúnyos szavai összemosódnak az agyamban, ahogy küzd az oxigénért. Könnyek csorognak végig az arcomon.

Talán tényleg ostoba vagyok.

Értéktelen, ahogy mindig mondja. Végül elgyengülnek a végtagjaim, és a térdem feladja.