A fordítás alapjául szolgáló mű:

Josie Silver: One Night on the Island

Copyright © Josie Silver 2022

All rights reserved.

First published as ONE NIGHT ON THE ISLAND in 2022 by Penguin General. Penguin General is part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

borítóterv © Penguin Random House

ISBN 978 963 568 288 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Fordította

Ács Eleonóra

Cleo

Szeptember 28.

London

KERESEM A FLAMINGÓMAT

– Tényleg el akarsz küldeni egy távoli szigetre, hogy összeházasodjak saját magammal?

Érzem, ahogy a pír felkúszik a nyakamon, miközben Alivel, a rémisztően rejtélyes főnökömmel szemben ülök a Women Todaynél. Az évek során kért már tőlem néhány meglehetősen furcsa dolgot, de ez a mostani az összes eddigit felülmúlja.

– Ez jogilag nem kötelező érvényű – mondja, mintha ettől jobb lenne.

– Nézd. – Az orrnyergemet szorongatom, miközben gondosan megválogatom a szavaimat. – Az egy dolog, ha egy híresség a Vogue-nak adott interjúban kijelenti, hogy „saját magával lép házasságra”, Ali. És teljesen más, ha a társkereső rovat majdnem harmincéves vezetője állítja ugyanezt magáról.

Megbicsaklik a hangom, amikor kimondom a koromat; a számat mintha ragasztó tapasztaná össze. Amíg huszonkilenc és háromnegyed éves nem lettem, a harminc csupán egy újabb évnek tűnt, de most, hogy néhány hét múlva elérek ehhez a mérföldkőhöz, váratlan és kellemetlen szorongás kezdett el gyötörni. El voltam szánva – el vagyok szánva –, hogy nem csinálok belőle nagy drámát, ám úgy érzem, mintha valaki minden egyes nap egy pluszsúlyt rakna a vállamra – olyat, mint azok a mini öntöttvas súlyok, amiket a régimódi konyhai mérlegekhez kap az ember. Eltűnök az apró, láthatatlan konyhai súlyok alatt, és ezt Ali is észrevette, mert ő mindent észrevesz. Nem azért lett az Egyesült Királyság egyik vezető online életmódmagazinjának szerkesztője, mert ült a babérjain; a szakma tanúja volt üstökösszerű felemelkedésének, amit irigységgel, ugyanakkor hatalmas tisztelettel figyelt. Szerencsésnek tartom magam, hogy neki dolgozhatok, mi több, a barátomként tekintek rá. Ali egy sasszemű energiabomba, aki a frászt hozza rám, és olyan dolgokra kényszerít, amelyekhez semmi kedvem. Például, hogy elmenjek egy távoli ír szigetre, amiről még sosem hallottam, hogy frigyre lépjek önmagammal.

– Becsszó, Clee, amikor a hétvégén újra rábukkantam arra a régi Emma Watson-interjúra, te jutottál az eszembe. – Feláll, és elkezd fel-alá járkálni, mert túlságosan izgatott, hogy ülve maradjon. – Egy sor katasztrofális, kudarcba fulladt randi, a közeledő harmincadik életév – számolja az ujjain, miközben beszél –, és próbálja meghatározni a helyét a világban szingliként, miközben ránehezednek a média és az emberek elvárásai.

– Mindjárt elsírom magam, de tényleg. Biztos sokkoló lehet, hogy R-Patzcel[1] kell smárolnia a megélhetésért. – Tinédzserkoromban maradandó benyomást tett rám a pasi meg az őt körülvevő halhatatlan csillogás. Csoda, hogy nehezen találtam meg a szerelmet, miután ilyen irreális elvárásokat támasztottam? De ez egy egészen más rovat egy másik napra.

– Soha nem kellett R-Patzcel smárolnia. Ne bagatellizáld Emma szerepét, hogy attól jobban érezd magad. Tudod, rájöttem valamire.

Egy felfeslett szálat piszkálok az irodaszék karfáján.

– Én nem mondanám, hogy a randijaim katasztrófák sorozata volt. Ez a munkám.

– Tudom, tudom. Azért fizetünk, hogy a Tinderen bejelöljenek, és hogy azt a nagy, gyönyörűséges szívedet a melledre tűzve hordd. Az optimizmusodért szeretünk, és a hitedért, hogy megtalálod a flamingódat.

„Keresem a flamingómat” a címe az online rovatomnak, ami onnan jön, hogy a flamingók egy életre választanak párt. Kísérleteztünk más állatokról szóló címekkel is, olyanokról, amik szintén egy egész életre választanak párt, de a „Keresem a gibbonomat” vörös hátsót és egymás fülének a piszkálását idézte meg, a „Keresem a hódomat” pedig a legstílustalanabb módon alávágott a hangulatnak. A „Keresem a flamingómat” megfelelőnek tűnt, de ahogy telt az idő, egyre kevésbé érdekelt, nem kis részben azért, mert annyi flamingós biszbaszt kaptam ajándékba, hogy akár boltot is nyithatnék belőlük.

– Nézd, Clee, valamivel meg kell ünnepelned, hogy betöltöd a harmincat. Ez egy eget rengető pillanat egy nő életében. – Ali szünetet tart, azon a sajátos módon, amiből mindig tudom, hogy valami rossz következik. – Vagy ez, vagy a tetoválás.

Sóhajtok; ezt igazán előre láthattam volna. A tetoválás már egyfajta vicc lett az értekezleteken. Valahányszor a rovat tartalmával küszködöm, valaki rám sandít, és azt javasolja, hogy varrassak egy flamingót a bőrömre, lehetőleg olyan helyre, amit nem lehet könnyen elrejteni.

– Oké. Nézd, nekem mindig is tetszett, amit Emma mondott az önmagával való házasságról – mondom óvatosan. – Megértem. Azt mondta, hogy ő önmagában is elég, egyedül van, de nem magányos.

Ali bólint. Nem szól közbe; tudom, abban reménykedik, hogy rábeszélem magam. Remekül alkalmazza a csendet, hogy elérje, amit akar.

– Lendületes, független nő, aki megérti, hogy nem csak egyféleképpen lehet teljes életet élni – folytatom. – Nem egy csődtömeg, csak mert nincs párja és egy rakás gyereke, és ő nem hagyja, hogy nyomást gyakoroljon rá az a tény, hogy mindkét nővére és a bátyja is házas, és gyerekeik vannak, vagy nem érzi úgy, hogy minden családi összejövetelen meg kellene védenie a szingliségét, még akkor sem, ha belefullad az esküvői és babaváró meghívók tengerébe. Úgy értem, én őszintén örülök mindannyiuknak, de tényleg muszáj aranyozott, dőlt betűkkel az arcomba lengetni, az isten szerelmére?

Elhallgatok, mert rájövök, hogy felemeltem a hangom, és hogy már nem Emma Watsonról, hanem magamról beszélek. Egyébként is, igazságtalanság volt a bátyámat, Tomot is felvenni a sérelmek listájára – ő az egyetlen a családban, aki soha nem említi a fogyatkozó petesejtkészletemet vagy azt, hogy nincs komoly partnerem. A három testvérem közül korban ő áll a legtávolabb tőlem, egészen pontosan hét évvel idősebb, mégis minden más tekintetben mi vagyunk a legközelebb egymáshoz. Könnyű lenne őt apafigurának beállítani az életemben, tekintve, hogy még csecsemő voltam, amikor apánk meghalt, de Tom volt az, aki kamaszkoromban az asztal alatt cigarettát csúsztatott a kezembe, és fedezett, amikor este sokáig kimaradtam. Úgy tűnik, mindketten apámra hasonlítunk – sötét haj és bánatos szem, ha anyának hinni lehet.

Ali leül, mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam, ujjait összetámasztja maga előtt – most vagy gondolkodik, vagy imádkozik.

– Pontosan ez a lényeg – mondja végül. – Ez tökéletes lehetőség arra, hogy megszabadulj a családod által tervezett hatalmas meglepetésbuli nyomásától, jó ürügy arra, hogy udvariasan kibújj a közelgő esküvők és babaváró partik alól, és egy esély, hogy három év után először kifújd magad.

– A családom meglepetésbulit szervez a születésnapomra?

Ali bólint.

– Édesanyád küldött egy e-mailt a múlt héten, hogy megtudakolja, kaphatsz-e szabadságot, és hogy kérjen egy listát a „londoni barátaidról”. Azért mutatom az idézőjeleket, mert ő is idézőjeleket használt. Említette azt is, hogy a Facebookon keresgél a régi iskolatársaid között. Régi szívszerelmek satöbbi. Tulajdonképpen a temetésed lesz, anélkül hogy meghalnál.

Viszketnek az ujjaim, hogy ezt megírjam Tomnak. Imádom a családomat, de csak ismernek annyira, hogy tudják, ha a múltam szellemei egy elsötétített szobában rám ugranak, az számomra maga lenne a pokol. Akkor már inkább a flamingós tetkó. Az arcomra.

– Szóval a lényegét tekintve vagy egy grandiózus születésnapi buli, vagy elfogadom a javaslatodat, hogy házasodjak össze önmagammal egy isten háta mögötti szigeten, amiről még senki sem hallott, valahol az ír partoknál? – összegzem a lényeget.

– Megváltás-sziget – pontosít Ali. Elégedett arca elárulja, mennyire örül a sziget ritka szerencsés elnevezésének. Valószínűleg ő maga változtatta meg a nevet egy csak az egyik félre kötelező érvényű okiratban, vagy hogy hívják azt, amit csinálni kell ahhoz, hogy egy sziget nevét megváltoztassuk. Ez pont az a fajta kunszt, amihez folyamodna, ha úgy gondolná, hogy ezzel növeli az olvasóközönséget.

– Én állok minden költséget – teszi hozzá, mintha ez lenne a döntő.

– Nem lehetne a lakásomban az esküvőm?

– Nem.

– A Maldív-szigeteken?

– Nem, annak nem állom a költségeit.

– Hideg lesz?

Ali arca eltorzul az erőfeszítéstől, hogy a grimaszból mosolyt varázsoljon.

– Ugyan már! Ki írta a legjobb művét egy napernyő alatt a parton? Gondolj az inspiráló kandallótűzre és a gőzölgő csészékre!

– Ezt a sort egy az egyben Dolly Partontól loptad – morgok, és egyáltalán nem vagyok oda a gondolatért.

Ali szeme felcsillan.

– A Megváltás-szigeten nincs ám kötött munkaidő – kecsegtet, és szép lassan behúz a csőbe.

Fontolóra veszem a lehetőségeimet. Már a harmincadik év betöltésének gondolatára is rám tör a szorongás. Ha elképzelem, hogy ezt még egy hatalmas bulival is kihangsúlyoznám, olyan emberekkel körülvéve, akiket már nem is ismerek, és akik kétségtelenül érdeméremként viselik majd a jegygyűrűjüket, a szívem máris a bőröndjéért nyúl.

– Tényleg szeretem Írországot – mondom halkan, és érzem, ahogy Ali hálója körém zárul. Ahogy azt az elejétől fogva tudni lehetett.

Bólint.

– A házikó gyönyörű és teljesen elszigetelt. – Szünetet tart. – Minden író álma.

Azt mondja, amiről tudja, hogy egyenesen a szívembe talál. Lehet, hogy most éppen a társkereső rovatot vezetem, de a bor fűtötte vallomásoknak köszönhetően tud a bennem rejtőző íróról, a törékeny tinédzserkori álmokról, amiket a londoni élet teljesen maga alá temetett. Akaratom ellenére csodálom, ahogyan épp eleget mond ahhoz, hogy reményt ébresszen bennem.

– Honnan tudsz te egyáltalán erről a helyről? – kérdezem meginogva.

Ali felsóhajt.

– Carole-tól. Az egyik hippi barátnője használta reikielvonulásra vagy a negatív energiáinak átcsatornázására vagy valami ilyesmi. Tudod, milyen, mindig azt hiszi, hogy az összeomlás szélén állok. – Ali sógornője, Carole születésnapi és karácsonyi ajándékokkal fejezi ki az aggodalmát: köpölyözési utalványokkal, életmentő kézikönyvekkel, egy tibeti gonggal, amit Ali néha megüt, amikor azt akarja, hogy mindenki ráfigyeljen. – Gondolj rá úgy, mint egy nászútra – tereli vissza a beszélgetést a helyes irányba. – Önmagaddal. – Meg sem próbálja leplezni, mennyire el van ragadtatva magától.

– Van wifi? – próbálok belekapaszkodni valami szalmaszálba. – Nem mehetek, ha nem tudom leadni a cikkemet.

– Szigorúan véve nincs, de elküldenélek valahova anélkül? – Megborzong. – A faluban van, ami úgy tűnik, csak tíz perc séta onnan.

Szuper. Hideg, nyirkos hely, és nem nézhetem az Instát, amíg a vécén ülök.

– Már lefoglaltad, ugye? – kérdezem lemondóan.

A nászindulót dúdolva benyúl a fiókjába, és átcsúsztat az asztalon egy piros bojtos sapkát.

– Pénteken indulsz.

Cleo

Négy nappal később

Valahol az Atlanti-óceánon

ELŐREJELZÉS: NAGY ESÉLLYEL
KÉRETLEN TANÁCSOK VÁRHATÓK

Mindjárt meghalok, és ez Emma Watson hibája.

Ha lenne térerőm, felhívnám Alit, és káromkodnék, mint egy tengerész, ami teljesen helyénvaló lenne, tekintve, hogy egy rozoga vontatóhajó fedélzetén kuporgok a kíméletlen Atlanti-óceán közepén. Olyan, mintha egy kalózhajón ülnék a vidámparkban, csak épp a biztonságérzet és a móka hibádzik.

Megváltás-sziget – mindenesetre ez a név angol fordítása. Valójában Slánúnak hívják, de Ali szerint általában a Megváltást használják, valószínűleg azért, hogy a kéztörlőkön és más turistacuccokon kimaxolhassák az „Üdv a Megváltáson” szlogent. Ha lenne hozzá erőm, ironikusnak találnám a nevet. Ehelyett inkább a csúszós korlátba kapaszkodom, és egy kitalált imát mormolok a biztonságos kikötőért. Ahogy a jéghideg tengeri permet az arcomba csap, megborzongok a nem megfelelő kabátomban, és hőn kívánom, bárcsak kapucni lenne rajtam, nem pedig az az átázott skarlátvörös gyapjúsapka, amit Alitől kaptam.

– Tartsd a szemed a horizonton, az segít a tengeribetegségen.

Rásandítok a hajó egyetlen másik utasára, bosszankodva a kéretlen tanácsán. Nem értem, hogyan lehet, hogy engem úgy dobálnak a hullámok, mint egy rongybabát, míg ő úgy ül a szemközti padon, mintha lekötözte volna magát. Lehet, hogy így is van. Úgy néz ki, mint aki sosem hagyja el a házat úgy, hogy ne lenne egy tartalék karabinerkapocs a zsebében. Nyaranta valószínűleg túlélőtúrákra jár szórakozásból.

– Jól vagyok, köszönöm! – kiáltom, hogy a zajban meghallja a hangomat.

– Oké, csak egy kicsit… zöldnek tűnsz – kiált vissza. Nem tudom hova tenni az akcentusát – talán amerikai?

Úgy érzem, hogy elhamarkodottan ítélkezik rólam; gyengének és a nyílt tengerre alkalmatlannak tart. És lehet, hogy mindkettő igaz rám, de elegem van abból, hogy az emberek feltételezésekbe bocsátkoznak rólam.

– Csak segíteni próbálok. – Megvonja a vállát, amikor nem válaszolok. – Ha ki akarod dobni a taccsot, célozz a hajó oldalára. Csak ennyit mondok.

És kész. Jane visszautasítja Tarzan ajánlatát, hogy felkapaszkodjon a kötelére, mire Tarzan felhúzza az orrát.

– Megteszem, ami tőlem telik – kiabálom túl a motor zúgását. – Előre is bocsánatot kérek, ha elvétem, és az arcodba hányok.

Jesszus, ez egy kicsit durva volt, még tőlem is. Olyan morcos vagyok, amilyenné csak a halálfélelem teheti az embert. Meg az is, hogy a férfi olyan parkát visel, amiért valószínűleg libák millióinak kellett meghalnia, a kapucnija pedig nagyobb, mint a sátor, amit Rubesszal vittünk Glastonburybe valamelyik nyáron. Alig látok át az arcomba fújó sós vizes permeten. Legalább a lábam száraz, amit a többi részemről nem tudok elmondani. Reszketek a félelemtől, valahányszor lepattanunk egy hullám tetejéről. Arról nem volt szó, hogy az Atlanti-óceán közepén fulladjak meg a Szellemirtók mályvacukoremberére hajazó amerikaival.

Éppen nem borulok térdre, és csókolom meg a homokot, amikor lekecmergek a hajóról, és az utolsó métereket a vízben gázolva teszem meg a Megváltás-szigetre, de úgy érzem, ezt kellene tennem.

– Tudja az utat? – A kapitány hosszú, ősz hajzuhatagán keresztül néz rám. – Csak mert nekem vissza kell érnem a szárazföldre, mielőtt besötétedik.

Természetesen fogalmam sincs, merre menjek, de ahogy az ember nem mondja a fodrásznak, hogy utálja a frufrut, amit épp most vágott a hajába, úgy bólintok, és azt felelem, hogy minden rendben. Egy pillanatig még áll, és engem figyel.

– Igazából csak egyféleképpen lehet odamenni.

A fejével jobbra int, a gyorsan sűrűsödő sötétségbe. Épphogy ki tudom venni a másik utas alakját, aki a vastag piros kabátjában belevész a ködbe. Nem vesztegeti az időt, valószínűleg helybéli, aki úgy ismeri a helyet, mint a tenyerét.

– Menjen csak az orra után, és hamarosan odaér Brianne boltjához.

Ezzel a kapitány otthagy; búcsút int, és visszakocog a sziklás parton a hajója felé.

És most itt vagyok, egyedül, a világ végén. Előttem az elhagyatott tengerpart, mögöttem pedig a ködös messzeségbe nyúló ingoványos mezők. Nem félek annyira, mint amennyire esetleg kellene, de talán azért, mert tíz perccel ezelőtt valóban veszélyben volt az életem. Mélyen belélegzem a hideg, szürke, ír levegőt, és azon kapom magam, hogy egészen izgatott vagyok.

Az elmúlt hónapokban belém lopódzott egy bizsergető érzés, hogy talán itt az ideje valami újnak. Huszonhat éves voltam, amikor rábólintottam, hogy megosztom a flamingóm keresését a nemzettel, és akkoriban ez jó vicc volt, egy kiváló módja a pénzkeresésnek. Pár évvel korábban érkeztem Londonba az egyik északi külvárosból, a fejemben pezsgős álmokkal, a zsebemben limonádéra elég pénzzel, és valahogy sikerült annyira megvetnem a lábam, hogy ne kelljen megvennem a jegyet hazafelé is. Minden kínálkozó alkalmat megragadtam, és minden résnyire nyitott ajtóba betettem a lábam, a fiatalságtól és attól a megingathatatlan bizonyosságtól vezérelve, hogy a jó irányba tartok. És apránként, kanapészörfről albérletre, vacak munkáról kevésbé vacak munkára lépegetve, végül Alison Stone sasszemének látókörébe kerültem. Egy nő, aki rám nézett, és meglátta bennem az ambíciót és a bátorságot ott, ahol mások, beleértve a családomat is, naivitást és vakmerőséget láttak. Igazából valószínűleg épp szüksége volt valakire a társkereső rovathoz, én pedig pont a megfelelő pillanatban röppentem be az ajtaján, de ez nem számított, mert találtam egy fészket, és gondoskodtam róla, hogy elég jól kibéleljem ahhoz, hogy egyetlen vándorló szarka se tudjon onnan kiszorítani.

A következő néhány évben Cleo Wilderből a flamingóját kereső nő lettem, és igazán csodás időszakot éltem át. Olyan emberekkel találkoztam, akik jóbarátaim lettek, olyan helyeken jártam, amelyeket másképp sosem fedeztem volna fel, és addig nevettem, amíg kicsordultak a könnyeim. Néha persze sírtam is, mert olykor valaki egy ideig flamingónak tűnt, de aztán kiderült, hogy nem több egy átutazó galambnál. Ha azonban ebben a pillanatban egy szóval kellene jellemeznem az életemmel kapcsolatos érzéseimet, akkor a kimerültséget választanám. Egészen a csontjaim velejéig fáradt vagyok, és ezen a szigeten valahol van egy ágy, ami rám vár.

Most az a legfontosabb, hogy megtaláljam Brianne boltját, ami Ali nyomtatott tájékoztatója alapján a szárazföld belsejében áll, átvegyem a kulcsokat, és elinduljak az ideiglenes új otthonomba, a Vidra-lakba. Olyan helynek hangzik, ahol finom párnák vannak, így hát egyik lábamat határozottan a másik elé téve a civilizáció keresésére indulok.

A civilizációról kiderül, hogy zárva van. A kis, fehér deszkaborítású épület ajtaján lógó tábla szerint a bolt mindennap csupán pár órát tart nyitva. De szerencsére van egy boríték is az ajtóra tűzve, amire kék filctollal azt írták: „A Vidra kulcsai”. Oké, rendben. Hűha! Ha Londonban próbálkozna ezzel, valaki fogná magát, beköltözne, és egy órán belül marihuánaültetvényt telepítene. Leveszem a borítékot az ajtóról, megfordítom, és látom, hogy egy üzenetet firkáltak a hátuljára.

Helló! Bocs, hogy elkerültük egymást. Itt a Vidra-lak bejárati ajtajának a kulcsa, a hátsó ajtóét a csiga alatt találod. Haladj tovább ezen az úton egészen a végéig, aztán menj fel a dombra, és onnan már látod a háztetőt lent a parton. Csupán egy kis kapaszkodó. Tettem pár dolgot a hűtőbe indulásnak, de biztos vagyok benne, hogy hamarosan találkozunk. Brianne x[2]

Kirázom a boríték tartalmát a tenyeremre – ezüstkulcs egy sárga műanyag napot formázó kulcstartón. Egy adag optimizmus. Abból, amit olvastam, a nap meglehetősen ritka látogató errefelé, de az idegenvezető azt mondta, hogy amikor mégis előbukkan, ez és a szomszédos szigetek kék és zöld drágakövekké változnak, amelyek úgy sorakoznak az óceánon, akár egy elszakadt nyakláncról lepergett gyöngyök. A napsütésre azonban belátható időn belül semmi esély; ma reggel megnéztem az előrejelzést, és szürke, hideg, szeles időre van kilátás, amennyire megbízhatóan meg tudják jósolni. De sebaj. Nem napozni jöttem a Megváltás-szigetre.

Brianne azt elfelejtette megemlíteni, hogy ez egy nagyon-nagyon hosszú út. Vagy talán nem is az, de egy ormótlan bőröndöt vonszolva, ólomnehéz, vizes farmerban és erős szélben annak tűnik, és minél kevesebbet beszélek a dombra (más néven hegyre) való feljutásomról, annál jobb. Brianne erősen bagatellizálta a dolgot, amikor azt írta, hogy ez egy „kis kapaszkodó”. De mindez most már nem számít, mert a hegytetőn állok, lenézek, és a látvány még ezen a borús délutánon is színtiszta varázslat. Hullámzó, sziklákkal tarkított zöld lejtők húzódnak a horizontig, amelyet alacsony, egyenetlen kőfalakkal szelnek át. Az egyik irányban, a távoli hegyoldalakon néhány elhagyott kunyhó áll, a másik irányban a hegyoldal lejt egy homokos parttal szegélyezett öböl felé. És ott a Vidra-lak, egy zsindelytetős házikó, amely a sziklák közé ékelődik, és mély, fából készült tornác veszi körül, olyan, amilyet az amerikai filmekben lát az ember. Ha nincs rajta szék, majd kivonszolok egyet.

Az újságnál töltött évek során sok mindenre írtam már azt, hogy lélegzetelállító, ám ez a hely valóban kiszippantja a levegőt a tüdőmből. Leereszkedem egy kényelmes sziklára, próbálok levegőhöz jutni és befogadni a látványt. Lenyűgöző. Fenséges, magányos szépség ostromolja szemem. Úgy érzem, elnyelt, mintha egyszerűen belesétáltam volna Megváltás-sziget tárt karjaiba. Hallgatom a saját kapkodó lélegzetemet, miközben a szél szorosan körbeölel, és ekkor különös, váratlan dolog történik. Elsírom magam.

Mack

Október 2.

Megváltás-sziget

AZT HISZED, A LONDINERED VAGYOK?

A kulcs nincs itt. Három repülő, két hajó és majdnem ötezer kilométer, és az utolsó akadálynál négykézláb mászkálok a koszban egy rohadt ajtókulcsot keresve. Biztos vagyok benne, hogy Barney azt írta, itt van. „Egy kő alatt az ajtó mellett”, pontosan ezek voltak a szavai. Fölegyenesedem, majd a széles, kopott falépcsőkön fölmegyek a mély, körbefutó tornácra, és megrázom a kilincset. Zárva van. Pontosan úgy, mint amikor két perccel ezelőtt próbáltam. Sóhajtok, és a tornác korlátjára támaszkodva kinézek az öbölre, miközben a lehetőségeimet mérlegelem. Betörhetnék. Jogom van itt lenni, és az ajtó egyik kis üvegének javítási költsége nem lehet olyan óriási, inkább csak kellemetlen – csakhogy Megváltás-sziget lakossága valahol száz körül mozog, és komolyan kétlem, hogy lenne köztük üveges. Elhessegetem az ötletet, inkább körbejárom a házat. Talán az egyik ablak nyitva van. Ha nem, nos, akkor valószínűleg már túl késő a civilizáció keresésére indulni, mivel nem biztos, hogy visszaérek, mielőtt leszáll a sötétség.

Ma már nem először örülök, hogy hagytam, hogy otthon az eladó rábeszéljen erre a hülye dzsekire – ha kell, a verandán is meghúzhatom magam. Aludtam már rosszabb helyeken is. Néhány évvel ezelőtt, amikor egy hajléktalansággal foglalkozó projekt keretében New York utcáin dolgoztam, ijesztő módon tudatosult bennem a tető és a négy fal nyújtotta luxus. A legjobb munkáim közül néhány azokon a csontig hatoló hideg éjszakákon született, de mintha súlyos sziklák töltenék meg a gyomrom, valahányszor ránézek azokra a sovány, éhes arcokra. Megtanultam, milyen vékony lehet a határvonal siker és kudarc között, hogy néhány rossz lépés milyen spirálban vezethet egy üzlet ajtajában megvackolt fekhelyhez, egyetlen műanyag szatyorban az összes vagyonoddal. Hallottam, hogy néhány ember, akikkel akkor találkoztam, azóta meghalt, és biztosan tudom, hogy mindegyikük azonnal helyet cserélne velem, hiányzó kulcsok ide vagy oda. Fordult a szerencse kereke, és itt, a Vidra-lak verandáján dobott le, nekem pedig a legjobbat kell kihoznom belőle.

A ház oldalához kerülök, és egy pillanatig csodálom annak a bátorságát, aki úgy döntött, hogy megépíti ezt az őrhelyet a semmi közepén. Az épület szigorú, szürke kőből készült, amelyet valószínűleg a környéken fejtettek, és semmiben nem emlékeztet arra a faházra, amit a Michigan-tónál béreltünk pár évvel ezelőtt. Magam előtt látom a fiúkat: Nate vékony lábai a kifakult, piros cargo nadrágjában, Leo egy fejjel magasabb és sokkal csendesebb. Örömmel kászálódtak ki a kocsiból, hogy teljes sebességgel rohanjanak a tó felé, miközben a napfény megcsillant szőke fejükön. Száguldoztunk az árnyas erdei ösvényeken, Susie pedig utánunk kiabált, hogy lassítsunk. És most itt vagyok egyedül, és bezárom az ajtót az emlékek előtt.

Koncentrálj a jelenre. Találj egy bejáratot.

A súlyos felhők odafent épp most hasadtak szét, szúrós eső csapkod a szélben. Ablaktól ablakig loholok, de mindegyik biztonságosan be van zárva, hiába rángatom. Sóhajtok, a fejemben már formálódik egy terv. A hátizsákom lesz a párna, a tornác elülső sarka nyújtja majd a legtöbb védelmet az elemek elől. A hátsó ajtó is zárva van. Várjunk, van egy hátsó ajtó. És ott is van – egy ezüstös csillanás a kőcsiga alatt, közvetlenül az ajtótól balra. A lábammal felbillentem, és majdnem hangosan fölnevetek a megkönnyebbüléstől. Rossz ajtónál kerestem, ennyi az egész. A kint éjszakázás terhe lecsúszik a vállamról, amikor becsúsztatom a kulcsot a zárba, és jóleső kattanást hallok, ahogy elfordul. Bejutottam.

Nem tudom, mire számítottam. Nem néztem meg egyetlen fotót sem a neten, és Barney nem küldött semmilyen konkrétumot. Számomra a Vidra-lak egy hely, ahol enni, aludni és dolgozni lehet. Egy hely, ahol összeszedhetem magam. De ahogy szélesre tárul az ajtó, és belépek, kellemesen meglepődöm. Ez egyike azoknak az egyterű házaknak – konyha az egyik sarokban, a nyitott kandalló előtt egy mély kanapé, amely a tér nagy részét elfoglalja. Hátul egy régi rézágy áll, rajta szőrme ágytakaró és skót kockás plédek, amik otthonossá teszik a helyet.

Kibújok a vizes kabátomból, és a fejemet lehajtva belépek az egyetlen belső ajtón egy kicsi, de megfelelő fürdőszobába – zuhanyzó nincs, de van egy mély kád, ami csak rám vár. Ám előbb még ennem kell valamit. Susie mindig azt mondja, hogy olyan ember vagyok, akinek tervre van szüksége ahhoz, hogy működjön. Valószínűleg van némi igazság a fanyar jellemzése mögött, és az én tervem most kaja, fürdés és korai lefekvés. Talán még egy sör is akad valahol, gondolom, és a fájó vállaimat megmozgatva kilépek a fürdőszobából. A hátsó ajtó megnyikordul a zsanérjain, emlékeztetve arra, hogy szedjem össze a cuccaimat a verandáról, zárjak be mindent, és készüljek fel az előttem álló viharos éjszakára.

Hangos sikolyt hallok, és egy pillanatra ledermedek a meglepetéstől. Egy nő áll a verandámon.

– Bocs, megijesztettél – szorítja a szívére a kezét. Aztán amikor nem sikerül egy szót sem kinyögnöm, hozzáteszi: – Öhm… szia.

– Te hogy kerülsz ide? – Mert én már láttam ezt a nőt.

Lehúzza vizes, piros gyapjúsapkáját, és rám mered.

– Londonból.

– Nem, úgy értem…

– Várj csak – szakít félbe, miközben összehúzott szemmel méreget. – Nem te voltál ott a hajón? Ha ki akarod dobni a taccsot, célozz a hajó oldalára? – kérdezi, szörnyű, mímelt amerikai akcentusra váltva.

– Á. És te vagy az a kedves nő, aki felajánlotta, hogy lehányja az arcomat. – Mosolyt színlelek.

Felsóhajt.

– Nem vagyok abban a hangulatban, hogy elviseljem, hogy lekezelően viselkedjen velem egy – kezével a fejlámpám felé int – küklopsz.

Nekem meg a társasághoz nincs semmi hangulatom, gondolom, és leveszem a lámpát a fejemről. Miért van egyáltalán itt? Talán eltévedt?

Pár pillanatig néz rám, aztán lehúzza a cipzárt a teljességgel ide nem illő vékony kabátján.

– Nézd, hálás vagyok, hogy átjöttél megnézni a dolgokat, de jól elboldogulok. Átcipeltem a bőröndömet a hegyen, teljességgel képes vagyok tüzet gyújtani, és eligazodom az elektromosság terén. Nincs szükségem arra, hogy körbevezess.

– Azt hiszed, a londinered vagyok?

Elszántan mosolyog, láthatóan tétovázik az udvariasság és aközött, hogy elküld a fenébe.

– Akkor a gondnok? Brianne barátja?

– Hölgyem, én is ugyanazon a hajón utaztam, mint kegyed. Kérdezd meg, honnan jöttem.

– Nem kell tudnom.

Jézusom, milyen nehéz felfogású.

– Bostonból.

– Nem kérdeztem.

– Mindegy, most már tudod, ami azt jelenti, hogy mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy sokkal messzebbről jöttem, mint te, és megkönnyebbülve fogod hallani, hogy nekem sincs szükségem arra, hogy körbevezess. – Látom, ahogy a megértés kezd átszivárogni a bosszúságán.

Bámuljuk egymást a szoba két oldaláról, az ablakon doboló esőtől eltekintve néma csendben, aztán ellazul a válla.

– Ez a Vidra-lak.

Bólintok.

– Tudom.

– És mától én bérlem.

– Én is – mondom.

A tenyere sarkával dörzsölgeti a homlokát, erősen és gyorsan, mintha a szavaimat dömöckölné, hogy valami olyasmit jelentsenek, aminek a hangzása jobban tetszik neki.

– Az nem lehet.

– Teljes mértékben biztosíthatlak, hogy de igen.

Lehajol, kinyitja a táskáját, beletúr, és előhúz egy köteg szépen összehajtogatott papírt.

– Tessék. Itt áll feketén-fehéren. – Kisimítja a lapokat a fából készült konyhapult végén, és az ujját végigfuttatva a lapon, felolvassa a lényeges részeket. – Vidra-lak, október 2-ától lefoglalva. Kifizetve. Brianne-től, a házkezelőtől. És a kulcs is nálam van.

Diadalmas csillogással a szemében meglóbálja a kulcsot.

– Nekem nincs szükségem papírra – közlöm. – Ez az én házam. És itt a kulcsom. – Cserébe én is meglóbálom az enyémet.

– A te házad – ismétli faarccal. Látom, hogy nem hisz nekem.

Nyelek egyet.

– Az unokatestvérem háza, hogy pontos legyek. – Még ez is túlzás. Barney a harmad-unokatestvérem vagy valami ilyesmi. Személyesen még csak nem is találkoztunk. A ház a nagynénjéé, anyám unokatestvéréé volt, és most Barney és a Kanadában élő nővére közös tulajdona. Említette, hogy néha bérbe adja, de fogalmam sincs, ki az a Brianne. – Vannak e-mailjeim, de lemerült a telefonom.

– Milyen kényelmes.

Nem tudom, mitévő legyek. Öt óra múlt, már besötétedett, és nyilvánvaló, hogy egyikünk sem ismeri a Megváltás-szigetet. Nem biztonságos elindulni, főleg ilyen időben. A bolt a legközelebbi épület, ami kétségkívül rég bezárt, és azon túl az egyetlen rendes lakóház északon van. A Vidra-lak pedig a sziget legdélibb csücskén áll.

– Meglehet – bólintok. – De igaz.

Feszült csöndbe burkolódzunk. A sörre, fürdőre és ágyba bújásra vonatkozó tervem a szemem előtt válik köddé, és ez csöppet sem tetszik. A nő előhúzza a telefonját a zsebéből, néhány másodpercig bökdösi, aztán a plafonra emeli a tekintetét. Azt mondanám, hogy magában számol, ahogy akkor szokott az ember, amikor nem akar felrobbanni a dühtől.

– Én ma ugyan vissza nem mászom azon a hegyen – vonja meg a vállát.

– Nem hibáztatlak érte – mondom. – Én sem. Bár szigorúan véve ez egy domb.

Széles száját keskeny vonallá préseli, pontosan úgy, ahogy Nate teszi, amikor a dolgok nem úgy mennek, ahogy ő szeretné.

– Nem lehet mindkettőnknek igaza – mutat rá. – És én tudom, hogy nekem van igazam.

Ember, ez a nő dühítő. Még mindig hisztizik, miközben én itt azon agyalok, hogyan fogjuk ezt átvészelni.

– Mindkettőnknek itt kell maradnia ma éjszakára.

Erre egy korántsem bájos, fuldokló hangot hallat.

– Ó, nem. Nem hinném.

– Oké. – Összefonom a karom magam előtt. – Tudod, hol az ajtó. – Csak a rend kedvéért: valójában nem várom el tőle, hogy ilyen időben elmenjen, csak meg kell értenie, hogy ez számomra sem opció.

Az ajtóra villantja a tekintetét.

– És bezárom, rögtön azután, hogy elmentél.

Kivárok pár pillanatig.

– Nem megyek el.

– De… muszáj! – tör ki belőle, mint egy gyerekből.

Sóhajtok, és megdörzsölöm a szemem. Tudom, hogy ez számára biztosan nehezebb, mint nekem. Nem vagyok akkora seggfej, hogy ne látnám be, bármelyik nő óvakodna attól, hogy egy olyan pasival töltse az éjszakát, akiben semmi oka megbízni.

– Nős vagyok, ha ez segít. – Előveszem a tárcámat a farzsebemből, és kinyitom Susie és a srácok fotójánál. – A feleségem és a fiaim.

– És az mi a francért segítene? – csattant fel.

– Valaki elég rendes embernek tartott ahhoz, hogy hozzám jöjjön, nem igaz?

A nő jelentőségteljesen körülnéz a házban.

– Hát, most nincs itt, hogy kezeskedjen érted, ugye? Ha egyáltalán létezik.

– Létezik – mormogom mérgesen. Létezik… csak innen ötezer kilométerre van a gyerekeimmel.

– Ez nem megy – jelenti ki. – Te idegen vagy, és férfi és… – Meglengeti a karját. – Termetes.

Megvonom a vállam. Ezen nem segíthetek.

A homlokára szorítja az ujjait.

– Csak hogy tudd, krav magázom.[3]

Nem vigyorgok, de erősen kétlem, hogy igazat mondana.

– Oké.

– Ha kell, simán le tudlak teperni.

– Biztosítalak, hogy nem lesz rá szükséged – mondom. Susie-ra gondolok, és arra, hogyan szeretném, hogy valaki viselkedjen vele, ha valaha is ilyen helyzetbe kerülne. – Figyelj, ma éjjel kint alszom a verandán. Nem azt mondom, hogy igazad van, vagy hogy elmegyek, csak megértem, hogy sötét van, és nem ismerjük egymást. Majd holnap napvilágnál elrendezzük a dolgot.

Rám bámul, az arcára kiül a határozatlanság.

– Gondolkodnom kell – motyogja, és kinyitja az ajtót, hogy kimenjen a verandára. Távoli mennydörgés hallatszik, és a szél megpróbálja kitépni az ajtót a kezéből, mire ő becsapja. Tényleg durvul az idő odakint. Az ajtónak veti a hátát, és nagyot nyel. – Hol van a fürdőszoba?

Félreállok, hogy utat engedjek neki, és megkönnyebbülten felsóhajtok, amikor eltűnik az ajtó mögött. Jézusom, tényleg jól jönne az a sör.

[1] R-Patz: Robert Pattinson (1986–) angol színész. (A szerk.)

[2] Angol nyelvű baráti levelek, üzenetek végére gyakran tesznek x-et, aminek a jelentése „puszi”, „csók”. Egyaránt írják kis- és nagybetűvel, utóbbi olykor erőteljesebb érzelmi töltetet jelez, ahogy az is, ha több x-et tesznek egymás után. (A szerk.)

[3] Krav maga: önvédelmi sport. (A szerk.)