Ez a mű nem fikció. A benne szereplő események és élmények mind igazak, és a szerző emlékezete és legjobb tudása szerint lettek bemutatva.
Néhány nevet megváltoztattunk, hogy az érintettek személyiségi jogait védjük.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Debbie Harry: Face it.
Published by arrangement with Dey Street Books,
an imprint of HarperCollins Publishers.

Copyright © Deborah Harry, 2019
All rights reserved.

Hungarian translation © Pritz Péter, 2022
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022
Minden jog fenntartva

Borító- és könyvterv Rob Roth
Borítófotó © Chris Stein
Borítóillusztráció Jody Morlock
Belívdizájn Renata de Oliviera

Fordította Pritz Péter
Szerkesztő Hessky Eszter
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 775 7

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

részlet

Budapest, 2023

Az alvilág leányainak

Tartalom

Bevezető

1. Szerelemgyerek

2. Csinos kislány, mennyeien nézel ki!

3. Katt, katt

4. Egy sziluettnek énekelni

5. Született punk

6. Meredek helyzetek

7. Sika, kasza

8. Cabrini anya és az elektromos tűzvész

9. Út a múltba

10. A Vogue a hibás

11. A pankráció és az ismeretlen

12. A tökéletes íz

13. Napi rutinok

14. Megszállottság és kényszeresség

15. Szemben álló hüvelykujj

A képek forrásai

Köszönetnyilvánítás

Bevezető

CHRIS STEIN

Nem tudom, hogy Debbie-nek elmeséltem-e ezt a sztorit valaha – vagy egyáltalán bárkinek. 1969-ben, miután kétszer átutaztam kocsival Amerikán oda-vissza, hazamentem anyukámhoz a brooklyni lakásába. Kemény év volt. A pszichedelikus szerektől és attól, hogy elodáztam az apám halálával való szembenézést, a már addig is megviselt elmémben kihagyások és disszociatív zavarok jelentkeztek.

Felfokozott tudatállapotban egyszer álmodtam valamit, ami megmaradt bennem. A lakás az Ocean Avenue-n volt, egy nagyon hosszú utcában. Az álmomban volt egy jelenetsor, ami a Diploma előtt című film egyik jelenetét idézte. Rohantam az Ocean Avenue-n közlekedő busz után, de az épp elhúzott a házunk előtti megállóból. Futottam utána, de közben rajta is voltam. A buszon állt egy szőke lány, aki azt mondta: „A városban találkozunk.” Aztán a busz elment, én pedig ott maradtam az utcán…

1977-re már elég sokat utazgattunk a Blondie-val. Az egyik legegzotikusabb állomás az úton Bangkok volt, amit akkor még nem borított annyi beton meg vas, mint ma, inkább kisvárosias volt, tele parkokkal, és az egyébként elegáns szállodánk közelében még földutakat is lehetett látni. Mindent beborított a jázmin illata és az enyészet szaga.

Debbie elrontotta a gyomrát, ezért egyik este a szállodában kellett maradnia, míg mi a fiúkkal a zenekarból elmentünk egy ott élő angol házába, akivel egy bárban találkoztunk. Idős thai házvezetőnője banántortát készített nekünk, amibe beleaprított ötven darab thai kannabiszrudat, ami a mai, modern szupererős kush vagy bármely más intenzív hatású fű hetvenes évekbeli thai megfelelője volt. Akkoriban érkeztünk meg egy hosszú ausztráliai körútról, ahol a marihuána fogyasztása szigorúan tilos volt, úgyhogy mindannyian rendesen betéptünk, de valahogy sikerült hazatámogatni egymást a hotelbe.

Már maga a náddal díszített szobánk is nagyon egzotikus volt, amiben két külön táboriágy-szerű fekhely állt, rajtuk henger alakú párnák. Debbie görcsök közt feküdt félálomban az egyiken, majd végül én is elmerültem a ködös feketeségben. Valamikor reggel felé öntudatlan áloménem kezdett kitisztulni, és elindult egy belső párbeszéd. „Hol vagyunk?” – kérdezte ez a belső hang, mire Debbie, aki továbbra is félálomban feküdt az ágyán, hangosan azt kérdezte: „Ágyban vagyunk, ugye?” Hirtelen felültem, és teljesen éber lettem.

Valóban az történt, hogy én beszéltem álmomban, ő pedig reagált rá, miközben mindketten félálomban voltunk? Még ennyi évvel később is, a mai napig meg vagyok győződve arról, hogy csak a fejemben hangzott el a kérdés.

És van egy másik, ennél is megfoghatatlanabb, furcsább és még nehezebben átadható sztori. Abban a zenei közegben és zenekaros kultúrában, amiben mi nőttünk fel, a fű mindennapos dolog volt. Egyáltalán nem tűnt különlegesnek vagy szokatlannak. A klubokban mindenki ivott vagy szívott, szinte kivétel nélkül. Elképesztő mennyiségű időt és energiát elpocsékoltam a függőségeimre. Képtelenség eldönteni, hogy azok az események, amelyeket én látnoki megtapasztalásoknak ítéltem, nem pusztán csak mesterségesen előidézett tévképzetek voltak-e. De lehet, hogy ez is olyan, mint akármelyik vallás: abban hisz az ember, amiben akar. Az mindenesetre bizonyos, hogy a tudat túlmutat az emberen, túlmutat a testén.

Szóval Debbie-vel megint előrehaladott mámoros állapotban voltunk egy előkelő partin a belvárosban. Minden apró jelenetet és részletet alaposan megfigyeltünk magunk körül. Emlékszem egy csigalépcsőre, és díszes csillárokra. Egy férfi megmutatta nekünk a Salvador Dalí Cartier óráját, és az a pillantás, amit vetettem rá, örökre velem maradt. Bámulatos tárgy volt – a normál, könnycsepp alakú Cartier-forma, csak ez úgy volt meghajlítva, hogy Az emlékezet állandósága című képen látható órákhoz hasonlítson. Az üvege be volt törve, és a tulajdonos arról panaszkodott, hogy több ezer dollárt kell fizetnie majd azért, hogy kicseréljék. Szerintem viszont az óra törött üvege a tökéletes dadaista válasz volt az eredeti alkotásra. Ez nagyon tetszett.

Az összejövetelen, vagy mi volt az, rengeteg ember volt. Emlékszem, kint álltunk egy erkélyen, és odajött hozzánk egy idősebb ember nagyon menő öltönyben. Volt némi akcentusa, ami mintha kreol lett volna. Tigerként mutatkozott be. További konkrét emlékem nincs róla, csak az, hogy Debbie-vel úgy érzékeltük, nem mindennapi kapcsolatot fűz minket ehhez az emberhez. Mintha öröktől fogva ismertük volna őt, előző életeinkből. Hogy hiszek-e az ilyesmiben? Talán. Nem emlékszem, mennyit beszéltünk erről a találkozásról később Debbie-vel, de azt megállapítottuk, hogy hasonlóképp éreztünk.

Még a zenekar megalakulása utáni első években, úgy 1975 körül, Debbie talált egy illetőt, Ethel Meyerst, aki egy tisztánlátó volt, egy médium. Valószínűleg ajánlották őt Debbie-nek, vagy csak szimplán a Village Voice-ban vagy a Soho Newsban akadt rá a hirdetésére. Egy elképesztően jó földszinti lakásban dolgozott a város északi részén, a Beacon Theatre-hez közel eső kis mellékutcában. Gyönyörű apartman volt, és valószínűleg ugyanúgy nézett ki, mint amikor a századfordulón megépítették. Az átriumos nappali olyan volt, mint egy bebútorozott télikert: dekoratív növények és gyógynövények lógtak mindenhol. Kis asztalokon ektoplazmáról és tarot-kártyáról szóló megsárgult könyvek hevertek. Az egész pont úgy volt lepattant, hogy arra a lakásra emlékeztetett, amelyikbe Mia Farrow és Cassavetes költözik a Rosemary gyermeke című filmben.

Leültünk, és Ethel biztatott minket, hogy nyugodtan kapcsoljuk be a magnót, amit azért vittünk, hogy felvegyük, amiket mond. Fogalma sem volt arról, hogy kik vagyunk, de nem zavartatta magát, belekezdett a szeánszba. Elmondta Debbie-nek, hogy színpadon látja őt, és hogy meg fogja valósítani önmagát, és rengeteget fog utazni. Egy ponton azt mondta, hogy egy férfi – vélhetőleg az apám – figyel minket, és azt mondja velem kapcsolatban szarkasztikusan: „Egy háromméteres rúddal sem piszkálnám meg.” A humorérzékem jelentős részét apámtól örököltem, így ismerős volt, a „háromméteres rúd”-dumát pedig nagyon sokszor elsütötte. Arról volt itt szó vajon, hogy a nő ismerte az ötvenes évek köznyelvét, vagy esetleg többről?

Debbie-nek még mindig megvan ez a kazetta az archívumában. Emlékszem, évekkel később meghallgattuk, és Ethel hangja nagyon gyengén volt hallható már rajta, mintha eltűnőben lett volna, ahogy idővel egy szellem halványul el.

Az előbb felhívtam Debbie-t, hogy megkérdezzem, mire emlékszik mindebből, illetve emlékszik-e bármire is belőle. „Tudod, Chris – mondta –, azok más idők voltak, sokkal több LSD volt akkoriban a levegőben.”

A mai napig megvan köztünk ez a kapcsolat.

Chris Stein

New York City, 2018 júniusa

1 Szerelemgyerek

1930 körül kellett, hogy találkozzanak, a gimnáziumban, gondolom. Gyerekkori szerelem volt az övék. Egyikük középosztálybeli, skót-ír származású lány volt, a másik pedig egy francia származású farmerfiú, aki valahol a Neptune és a Lakewood elágazásánál élt, New Jersey-ben. A lánynak zeneértő családja volt. Ő és a testvérei egész nap együtt zenéltek: két nővére énekelt, ő pedig egy ütött-kopott, régi zongorán játszott. A fiú családja is művészi érdeklődésű és zenekedvelő család volt, anyját viszont a pszichiátrián kezelték depresszióval, vagy valami visszatérő idegrendszeri problémával. Nem volt sokat otthon, jelenléte mégis érezhető volt. Nagyon kitaláltnak tűnik ez az egész, de ezt mesélték az örökbefogadási ügynökségen.

Az anya úgy rendelkezett, hogy a fiú nem megfelelő parti a lányának. Véget vetett a kapcsolatuknak, és a szerelmüknek befellegzett. Hogy bizonyosan elszakíthassák tőle, a lányt száműzték egy zeneiskolába, ami után állítólag később Európában és Észak-Amerikában turnézott, és koncerttermekben lépett fel.

Aztán eltelt sok év. A fiú megházasodott, és sok gyereke lett. Egy üzemanyaggyártó cégnél dolgozott és gépeket javított. Egy nap hívták, hogy meg kell szerelnie valamit, és bumm, egyszer csak ott van a lány. Az ajtófélfának támaszkodik, haja kibontva, és félreérthetetlen tekintettel néz rá. Nem más, mint a fűtés van elromolva nála… Szép kép, nem igaz? De abban biztos vagyok, hogy örültek a viszontlátásnak.

Lehet, hogy az eltelt évek alatt is végig szerelmesek voltak egymásba. Minden bizonnyal csodálatos újraegyesülés volt. A lány terhes is lett. A fiú végül kénytelen volt elmondani, hogy nős és gyerekei vannak. A lány kiborult, és összetört szívvel véget vetett a kapcsolatuknak. De a gyereket meg akarta tartani. Ki is hordta, majd 1945. július 1-én a Miami-Dade kórházban világra küszködte magát a kis Angela Trimble.

A lány visszament a gyerekkel New Jersey-be, ahol az anyja mellrákban haldoklott. Mindkettőjüket ő látta el. Közben az anyja meggyőzte, hogy adja örökbe Angelát. És ő így tett. Hat hónappal később meghalt az anyja, a gyereke pedig már egy házaspárral élt, akik szintén New Jersey-ben laktak, Patersonban. Angela új szülei, Richard és Cathy Harry – Caggie és Dick – a gimnázium után találkoztak. Új nevet adtak a kislánynak: Deborah.

Ez van. Szerelemgyerek vagyok.

Azt mondják, ritkaság, hogy egy gyerek élete legkoraibb momentumaira is emlékszik, de nekem millió emlékképem van. Az első három hónapos koromból származik. Arról a napról, amikor anyám és apám elhozott az örökbefogadási ügynökségtől. Úgy döntöttek, hogy egy kis kirándulással ünneplik meg a napot, és elmentek egy üdülőhelyre. Volt ott egy állatkert, ahol a gyerekek megsimogathatták és etethették az állatokat. Emlékszem arra, ahogy itt visznek körbe, és nagyon erős vizuális emlékképem van hatalmas lényekről, amik fölöttem derengenek egy legelőn. Egyszer elmondtam anyámnak ezt az emlékemet, és teljesen meg volt rökönyödve. „Úristen, de hát arra nem emlékezhetsz; aznap kaptunk meg téged.” Igazából csak kacsák, libák és egy kecske volt, meg maximum egy póni, de három hónaposan ezt még nem igazán tudtam kivenni. Egyébként addigra már laktam két különböző anyával két különböző házban, két különböző néven. Most, hogy ebbe belegondolok, vélhetőleg óriási pánikban voltam. Nyilván az volt bennem, hogy a világ nem biztonságos hely, és jobban teszem, ha nyitva tartom a szemem.

Életem első öt évében egy kis házban éltünk a New Jersey-beli Hawthorne-ban, a Goffle Brook Park mellett, a Cedar Avenue-n. A park az egész kisváros mellett terült el. Amikor előkészítették a terepet, hogy a parkot létrehozzák, átmeneti szállásokat építettek bevándorló munkásoknak, amikben nem volt fűtés, csak egy kis kályha, amin egyben főzni is kellett. A miénk a bevándorlók főnökének a lakása volt, amibe addigra már beszerelték a fűtést, és ami a park nagy fákkal borított szélén állt.

A házunk

Manapság a gyerekeket mindenféle szervezett tevékenységgel foglalják le. Nekem csak azt mondták: „Menj ki, és játssz!”, én meg mentem. Nem volt ott túl sok gyerek, akivel játszhattam volna, így időnként magamban játszottam. Álmodozó gyerek voltam. Ugyanakkor fiús kislány. Apa felszerelt egy hintát és egy trapézt a nagy juharfára a kertben, amiken sokat lógtam, és azt játszottam, hogy cirkuszban vagyok. Vagy botokkal játszottam, gödröt ástam, hangyabolyt piszkáltam, készítettem valamit, vagy görkorcsolyáztam.

De a legjobban az erdőben szerettem csatangolni. Nekem az mágikus volt, igazi, valódi elvarázsolt erdő. A szüleim mindig figyelmeztettek: „Ne menj be az erdőbe, nem tudhatod, ki van ott, vagy mi történhet” – ahogy azt a tündérmesékben szokták. És a tündérmesék – a Grimm testvérek nagyszerű, rémisztő történetei – is fontos részét képezték a gyerekkoromnak.

El kell ismernem, volt néhány ijesztő alak arrafelé a bokrokban, akik talán hajléktalanok lehettek. Rendes hobók, akik vonattal járták az országot, és erdőkben húzták meg magukat. Majd lehet, hogy kerestek munkát a parkrendezési irodában, egy darabig füvet nyírtak, vagy ilyesmi, utána újra vonatra szálltak, és továbbálltak. Aztán voltak rókák, mosómedvék, olykor kígyók, és egy kis patak, a partján békákkal, varangyokkal.

A patak leágazásainál, ahol senki se járt, az elhagyott kunyhók darabjaikra hullottak. Sokat bóklásztam ott, azon a mocsaras, növényekkel benőtt területen, és a földből kiálló penészes téglákon ugráltam. Órákon át üldögéltem ott, és álmodoztam. Néha rám tört az a furcsa félelemérzet, ami a gyerekekre szokott. A bozótosban guggolva gyakran fantáziáltam arról, hogy megszököm egy vad indiánnal, és szömörcét eszünk. Apám gyakran emelte rám fenyegetőleg a mutatóujját, és azt mondogatta: „Ne menj a szömörcebokrok közé, az mérgező!” Én meg persze már rohantam is, rágtam azt a hihetetlenül savanyú és keserű szömörcét, és közben drámaian azt képzeltem, hogy mindjárt meghalok. Szerencsém volt, hogy körülvett az a sok hátborzongató dolog, és hogy mindezt megélhettem, mert az a fantáziavilág, amit ott létrehoztam, vezetett ahhoz, hogy kreatív gondolkodású ember legyek – na meg a tévé és a szexuális bűnelkövetők.

Volt egy Pal nevű kutyám. Valamilyenfajta terrier, egy barnásvörös, totál torzonborz kutya lelógó fülekkel, drótszerű szőrrel, pofaszakállal és a lehető legvisszataszítóbb testtel. Valójában az apám kutyája volt, amúgy pedig egy nagyon független állat. És vad. Egy igazi, nem ivartalanított kan kutya. Nagy nőcsábász volt. Gyakran eltűnt egy hétre, és teljesen kimerülten ért haza hódító körútjáról.

Az erdőt a patkányok is ellepték: több százan nyüzsögtek ott. Ahogy a terület egyre inkább urbanizálódott, és nőtt a népesség, úgy kezdtek el hemzsegni a patkányok a kertekben, és zabálták a szemetet. Így a helyi hatóságok teleszórták patkányméreggel a park érintett részeit. Annyira jellemző kertvárosi mentalitás volt ez! Ne szépítsük: akkoriban mindenre mérget használtak. És hát Pal megette a mérget. Annyira beteg lett tőle, hogy apám kénytelen volt elaltatni. Szörnyű volt.

Ettől függetlenül a lehető legkellemesebb volt ott felnőni: az igazi, amerikai kisvárosi élet. Hál’ istennek ez még azelőtt volt, mielőtt mindenhová bevásárlóközpontokat húztak volna fel. A városnak csak egy főutcája volt, meg egy mozija, ahová huszonöt centért lehetett bemenni a szombati matinéra. Az összes gyerek odajárt. Imádtam a filmeket. Emellett rengeteg farm volt a környéken, kis dombos farmok, ahol állatok legelésztek, és ahol friss, olcsó termékeket termesztettek a helyiek. De idővel a farmok eltűntek, és a helyükön lakónegyedek épültek.

A város átalakulóban volt, igaz, én akkor még túl kicsi voltam ahhoz, hogy megértsem, átlássam, mit is jelent ez az átalakulás, és nem is érdekelt. Apám az ingázók közé tartozott, mert nem a városban dolgozott, hanem New Yorkba járt fel. Nem volt olyan messze, de atyaég, milyen távolinak tűnt akkor! New York varázslatos hely volt. Egy másfajta elvarázsolt erdő, ahol nyüzsögtek az emberek, és fák helyett felhőkarcolók voltak mindenhol, meg zaj. Egészen más világ.

Apám dolgozni járt oda, én pedig világot látni. Évente egyszer anyai nagyanyám felvitt a városba, hogy vegyen nekem egy télikabátot a híres, régi vágású, konzervatív stílusú áruházban, a Best & Co.-ban. Utána elmentünk a 53rd Street és a Fifth Avenue sarkán lévő Schrafft’sba, ami egy patinás étterem volt. Leginkább egy angol teaházra emlékeztetett, ahol jól öltözött hölgyek ültek kimérten, és porcelánból szürcsölgették a teájukat. Nagyon decens hely volt, és menedéket nyújtott a városi nyüzsgés elől.

Karácsonykor a családdal elmentünk megnézni a Rockefeller Centernél a karácsonyfát, a korcsolyázókat a jégpályán és az áruházak kirakatait. Mi nem kifinomult látogatók voltunk, akik egy előadást néztek meg a Broadwayn: mi kertvárosi bámészkodók voltunk, akik ha meg is néztek olykor egy előadást, azt a Radio City Music Hallban tették, bár néha megnéztünk egy-egy balettet is. Lehet, hogy ezért álmodoztam arról, hogy majd egyszer balerina leszek – igaz, ez nem tartott sokáig. Az viszont igen, hogy milyen érdeklődéssel és izgalommal figyeltem magukat az előadásokat, és mennyire lenyűgözött a színpadi élet. Bár imádtam a filmeket, az élő előadásokra viszont fizikai szinten reagáltam. Érzéki volt. És ugyanígy reagáltam New York Cityre is – a szagára, az illataira, a látványosságaira és a hangjaira.

Gyerekként az egyik kedvenc elfoglaltságom az volt, hogy lementem Patersonba, ahol mindkét nagyanyám élt. Apám szeretett a kis utakon közlekedni, a város nyomornegyedeinek szűk utcáin kanyarogni. És Paterson nagy része akkoriban, a dzsentrifikációt megelőzően öreg és elhanyagolt volt, tele melósokkal, akik munkát keresni jöttek a helyi gyárakba és a selyemszövő üzemekbe. Patersont Silk Citynek, azaz Selyemvárosnak nevezték el. A Passaic folyó vízesései hajtották a szövőszékeket működtető turbinákat. A helyi újságnak, a Morning Callnak köszönhetően azoknak a vízeséseknek a látványa végigkísérte a gyerekkoromat, a címlapjáról ugyanis mindig a hullámzó vízről készített tintarajz nézett velem szembe.

Apa mindig nagyon lassan gurult végig a River Streeten, mert ott mindig nagy volt a nyüzsgés. Az utcafronton lévő lakásokban cigányok éltek, és sok fekete is lakott ott, akik délről költöztek fel. Csodálatos ruhákban jártak, és a hajukat fejkendőkbe csavarták. Egy kislány számára, aki egy csendes, fehér, közép-, illetve alsó középosztálybeli kertvárosból származott, ez lenyűgöző látvány volt. Csodálatos. Lógtam a kocsi ablakában, a kíváncsiságtól megbabonázva, és olyankor anyám mindig rám kiabált: „Gyere vissza az ablakból, és ülj a helyedre, különben valami levágja a fejedet!” Ha rajta múlott volna, nem a River Streeten kocsikáztunk volna, de apám az a fajta ember volt, aki szeretett titokban nézelődni. És milyen jól tette!

Ma már rejtélyesnek találom azt, hogy a családban az apai ágról milyen keveset árultak el. Senki sem beszélt apám rokonairól, arról, hogy mivel foglalkoztak, vagy hogy kerültek Patersonba. Emlékszem, már sokkal idősebb voltam, amikor apámat arról faggattam, hogy a nagyapja miből élt anno. Csak annyit mondott, hogy cipész volt a New Jersey-beli Morristownban. Azt hiszem, mindenki azt gondolta róla – apámat is beleértve –, hogy túlságosan alacsony származású ember volt, és ezért nem akartak vele közösködni. Ami szerintem elég elszomorító. Azt viszont említette apám, hogy az ő apja mennyire szerencsés volt, hogy a nagy gazdasági világválság alatt mindvégig sikerült megtartania cipőárusállását a Broadwayn. Nekik akkor is volt bevételük, amikor olyan sok ember munka nélkül tengődött.

Anyám családjának Selyemvárosa sokkal elitistább volt. Apja a tőzsdén dolgozott már azelőtt, hogy beütött a krach, és volt egy bankja a New Jersey-beli Ridgewoodban. Úgyhogy egy időben vélhetőleg igen tehetősek lehettek. Amikor anyám gyerek volt, gyakran hajóztak át Európába, ahol megnézték az összes fővárost a „nagy utazás” alkalmával, ahogy ők hívták ezeket az utakat. Neki és a testvéreinek mind volt egyetemi diplomája.

A nagyi nagyon elegáns, viktoriánus hölgy volt, aki szeretett volna előkelő, befolyásos társadalmi rangra emelkedni. Anyám volt a legfiatalabb gyereke, akit viszonylag későn szült, és ezt az ő könnyen megbotránkoztatható köreiben magasra vont szemöldökök és rosszindulatú célozgatás kísérte. Amikor megismertem, már elég idős volt, hosszú, derékig érő ősz hajjal. Tilly, a holland szobalány mindennap ráadta a rózsaszín korzettjét, és végigfűzte rajta. Szerettem Tillyt. Azóta dolgozott a nagyinak, hogy Amerikába emigrált. Először anyám dadája volt, aztán a nagyi takarítónője, szakácsa és kertésze. A Carol Street-i házban lakott, egy gyönyörű kis tetőtérben, amelynek ablakai az égre néztek. Egy raktárhelyiségben volt egy csomó poros ládája, tele különös dolgokkal. Csodálatos órákat töltöttem ott, turkáltam a kopott ruhák, megsárgult papírok, szakadt fotók, poros könyvek, furcsa kanalak, kifakult csipkék, üres parfümösüvegek és régi porcelánbabák között. Aztán valaki hirtelen mindig szólított, akkor magamhoz tértem az ábrándozásból, gyorsan és halkan becsuktam magam mögött az ajtót, és elsiettem onnan. Hogy aztán legközelebb újra beosonjak.

A gimnázium után apám első komoly állását egy Wright Aeronautical nevű repülőgépgyártó cégnél kapta, a II. világháború alatt. Aztán az Alkan Silk Woven Labelsnél helyezkedett el, aminek volt egy üzeme Patersonban. Gyerekkoromban gyakran elvitt oda. Sokszor végigvezettek a gyárban, de soha nem hallottam, hogy a helyi idegenvezető mit mond, mert annyira hangosak voltak a szövőgépek. És hatalmasak is. Akkorák, mint a házunk. Több ezer színes szál volt kifeszítve rajtuk, miközben alul a vetélők ide-oda jártak. A kész anyagot aztán apám elvitte New Yorkba, és csakúgy, mint előtte az apja, ő is a lehető legtávolabbról tette hozzá a részét a divat világához.

Ami engem illet, én azóta szeretem a divatot, amióta csak az eszemet tudom. Nem volt sok pénzünk gyerekkoromban, és a legtöbb ruhámat örököltem. Esős napokon, amikor nem tudtam kimenni az erdőbe, mindig kinyitottam az anyám nagy faládáját, ami tele volt olyan ruhákkal, amiket a barátai már ki akartak volna dobni, de ő elhozta őket. Kivettem a ruhákat a ládából, magamra vettem őket, és ott jártam-keltem mindenféle cipőkben meg köntösökben, amiket találtam.

És még ott volt a televízió… ó, a televízió! Az a kísértetiesen villódzó, gömbakváriumra emlékeztető tizennyolc centis képernyő, ami egy akkora dobozban volt, hogy amellett egy kutyaház is eltörpült. Az az állandó, őrületbe kergető elektromos zúgás. Az a görbe antenna, ami az adást vette. Néha jól, néha rosszul, és olyankor a kép ugrált, kihagyott, vagy szellemképes volt.

Nem volt sok néznivaló benne, de én azért csak néztem. Szombatonként reggel ötkor ott ültem a képernyő előtt megbabonázva, tekintetemet a képernyőre szegezve néztem a fekete-fehér-szürke adásszignált, és vártam, hogy elkezdődjenek a rajzfilmek. Aztán jött a pankráció, és azt is néztem. Közben csapkodtam a padlót, nyögdécseltem, és csak úgy zubogott bennem az adrenalin, ahogy néztem a jó és a rossz bibliai küzdelmét. Anyám mindig azt kiabálta, hogy kihajítja azt a rohadt tévét, ha ennyire bepörgök attól, hogy nézem. De nem ez volt lényeg benne? Hogy bepörögjön tőle az ember?

Már nagyon fiatalon a varázsdoboz elkötelezett híve lettem. Még azt is szerettem nézni, amikor kikapcsoltuk a tévét, és a kép összement egy kis fehér ponttá, majd eltűnt.

Amikor elkezdődött a baseballszezon, anyukám kizárt a házból. Furcsamód anyám baseballfanatikus volt, de tényleg fanatikus. Imádta a Brooklyn Dodgerst. Kiskoromban eljártak Brooklynba, az Ebbets Fieldre meccset nézni. Így mindig nagyon csalódott voltam, amikor kizártak a szobából, és nem nézhettem. De egy istencsapása voltam, ráadásul nagyszájú.

Anyám az operát is szerette, amit rádión hallgatott akkor, amikor épp nem baseballszezon volt. Ami a könnyűzenét illeti, nem volt nagy lemezgyűjteményünk. Volt egy-két kabarélemezünk, meg Bing Crosby karácsonyi dalai. A kedvenc válogatásalbumom az I Like Jazz! volt, amin szerepelt például Billie Holiday, Fats Waller és még sokan mások. Minden egyes alkalommal elbőgtem magam, amikor Judy Garland belekezdett a Swanee című számba.

Volt egy rádióm is, egy kedves kis barna Bakelite Emerson, a tetején lámpácskával, vices art deco gombokkal, mögöttük napsugárra emlékeztető háttérrel. Odaragasztottam a fülemet a kis hangszórójához, úgy hallgattam az énekeseket, a nagyzenekarokat, az akkor népszerű zenéket. A blues, a jazz és a rock még váratott magára.

Nyárestéken egy rezesbanda gyakorolt az erdő túloldalán egy felvonulási területen. A Caballeros nevű csapat tagjai munka után gyűltek össze. Még csak akkor indultak, és nem volt pénzük egyenruhára, ezért kék trapézfarmert, fehér inget és spanyol bolerókalapot viseltek mindannyian. Csak egyetlenegy számot tudtak eljátszani, a Valenciát. Egész este le-föl masíroztak, néha táncoltak, a zene pedig a fákon át elhallatszott hozzánk. Az én szobám fent volt az emeleten az ereszcsatornák alatt. Kinyitottam a kis tetőablakokat, ültem a földön, és hallgattam, ahogy játszanak. Anyám meg azt mondogatta: „Ha még egyszer végig kell hallgatnom ezt a számot, sikítani fogok!” De én imádtam a fúvósokat, a cintányérokat és a hangerőt.

Mielőtt még iskolába mentem, olyan kevés dolog volt, ami elterelhette volna a figyelmemet, hogy naphosszat csak álmodoztam. Emlékszem, kislányként még természetfölötti élményeim is voltak. Egyszer hallottam egy hangot a kandallóból, ami hozzám szólt, valamiféle matematikai képletekben beszélt, de fogalmam sem volt, mit akar jelenteni, amit mond. Mindenféléről fantáziáltam. Arról például, hogy elfognak és megkötöznek, és aztán jön és megment… Nem, nem azt akartam, hogy jöjjön a hős lovag, és megmentsen, én azt akartam, hogy a rosszfiú, aki megkötözött, ő essen velem őrült szerelembe.

Arról is fantáziáltam, hogy sztár leszek. Egy napsütötte délután a konyhában üldögéltem Helen nagynénémmel, aki kávét kortyolgatott. Éreztem, ahogy a meleg nap süti a hajamat és játszik vele. Épp a szájához emelte a bögrét, majd megállt, és hosszan rám nézett. „Drágaságom, úgy nézel ki, mint egy filmsztár!” Teljesen felvillanyozott. Filmsztár! Igen!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License