Jagiszava Szatosi

A Moriszaki
Könyvesbolt

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
MORISAKI SHOTEN NO HIBI (森崎書店の日々)
by Satoshi YAGISAWA
Copyright © 2010 Satoshi YAGISAWA

All rights reserved.

Original Japanese edition published by SHOGAKUKAN.
Hungarian edition arranged with SHOGAKUKAN, through EMILY PUBLISHING COMPANY, LTD. and KÁTAI & BOLZA LITERARY AGENTS.

Hungarian translation © Nagy Anita, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv megjelenését a Japán Alapítvány támogatta.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 335 3
ISSN 2939-5623

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Hradeczky Moni
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

A Moriszaki Könyvesbolt

Nyár elejétől a következő év kora tavaszáig a Moriszaki Könyvesboltban laktam.

A bolt üresen álló manzárdszobájában éltem, könyvekkel körülbástyázva. A szoba egészen aprócska volt, sohasem érte a nap, régi könyvek penészes szagát árasztotta, és dohos volt.

Ott töltött napjaimat mégsem fogom elfelejteni soha. Akkor kezdődött a valódi életem, amely e nélkül az időszak nélkül biztosan színtelenebb, egyhangúbb és magányosabb lett volna.

Felejthetetlen, fontos hely. Ez számomra a Moriszaki Könyvesbolt.

Ha behunyom a szemem, ottani emlékeim most is élénken törnek fel.

Váratlanul történt az egész.

Vagyis inkább egy olyan helyzettel kezdődött, amely jobban megdöbbentett, mint ha békák potyogtak volna az égből.

Azon a bizonyos napon Hideaki, a kedvesem, akivel egy éve jártunk, váratlanul azt mondta: „megnősülök”.

Teljesen elhűltem. Ha azt mondta volna, hogy „házasodjunk össze”, még értettem volna. Sőt azt is, hogy „meg akarok nősülni”. Ám a „megnősülök” egyáltalán nem stimmelt. Mivel a házasság kölcsönös egyetértésen alapuló fogadalom, ez a szóhasználat teljesen érthetetlen volt számomra. És egyáltalán, mi ez a laza stílus? Olyan semleges hangon közölte, mintha azt hozta volna a tudomásomra, hogy talált az úton egy százjenest.

Június közepe volt, péntek este. Egy sindzsukui olasz étteremben vacsoráztunk munka után. Kedveltük a helyet, többek között azért is, mert egy szálloda legfelső szintjén volt, ahonnan látni lehetett az esti neonfényben úszó várost.

Hideakival ugyanott dolgoztunk. Három évvel korábban került oda, mint én. Első látásra megtetszett. Ha a közelemben volt, majd kiugrott a szívem a helyéről. Mivel régen töltöttünk időt kettesben, aznap este jókedvűen borozgattam.

Csakhogy, ugye…

– Tessék? – kérdeztem vissza a bejelentésre önkéntelenül, mert hirtelen azt hittem, rosszul hallottam. Ő azonban érzelemmentesen újra elismételte:

– Mondom, úgy alakult, hogy jövőre megnősülök.

– Megnősülsz. Na és kit veszel el?

– Hát a barátnőmet.

Mi??? Értetlenül bámultam rá.

– Milyen barátnődet?

Erre ő – és ilyen a mesében nincs! – rezzenéstelen arccal a cég egy másik részlegén dolgozó csaj nevét mondta, akivel egyszerre vettek fel minket. Nagyon kedves lány, az embernek önkéntelenül is kedve lenne megölelni. Hozzá képest én viszonylag magas vagyok, és a külsőm is átlagos. Nem értettem. Ha azzal a helyes lánnyal jár, akkor vajon mit akar tőlem?

Mint megtudtam, két és fél éve vannak együtt, ami azt jelenti, hogy régebben, mint mi ketten. Sejtelmem sem volt, hogy Hideaki rajtam kívül mással is jár, soha nem gyanakodtam, de még csak a gondolata sem fordult meg a fejemben. A munkahelyünkön kölcsönösen titkoltuk a kapcsolatunkat, de azt gondoltam, ő csak azért, mert nem akarja feszélyezve érezni magát. Ezek szerint csak egy játékszer voltam a számára, nem pedig az igazi. Én bolondultam meg teljesen, vagy ő?

Hideaki elmondta, hogy már bemutatták egymást a szüleiknek, és a jövő hónapban megtartják az eljegyzést is. Szédültem. Úgy éreztem, mintha egy buddhista pap megkongatott volna egy harangot a fejemben.

– A barátnőm azt szeretné, ha júniusban tartanánk az esküvőt, egyszerűen képtelenség lebeszélni róla. De szerintem már túl késő van ahhoz, hogy az idén tartsuk meg, nem igaz? Úgyhogy most…

Bódultan hallgattam a szavait. Egyszer közbeszóltam, hogy „ez tényleg jó hír”. Magam is meglepődtem, hogy ezt mondtam.

– Ó, köszi! Néha azért összefuthatnánk majd, Takako – nézett rám Hideaki azzal a bizonyos szokásos, széles, fesztelen, élsportolókra jellemző mosolyával.

Ha ez egy melodráma, ezen a ponton kellett volna felállnom, és a képébe löttyintenem a bort. Csakhogy sosem tudtam jól kifejezni az érzelmeimet. Olyan típus vagyok, akinek fogalma nincs, mit gondoljon addig, amíg utóbb alaposan el nem töpreng a történteken. Ráadásul borzasztóan kongott a fejemben az a bizonyos harang.

Bódult tudatállapotban búcsúztam el Hideakitól, és hazavánszorogtam. Ahogy a fejem lassan kezdett kitisztulni, úgy tört rám a szomorúság. Szemernyit sem voltam dühös, csak végtelenül szomorú. Oly mértékben és oly hevesen eluralkodott rajtam a szomorúság, hogy szinte tapintani lehetett.

Megállíthatatlanul patakzottak a könnyeim, és egyáltalán nem úgy tűnt, hogy valaha is el akarnának apadni. Nem kapcsoltam fel a villanyt, csak leroskadtam a szoba közepére, és zokogtam. Olyan hülyeségek jutottak az eszembe, mint: ha a patakzó könnyem olaj volna, milliomos lennék. Aztán meg azért bőgtem, hogy ez mekkora idiótaság.

Bárcsak segítene rajtam valaki! Teljes valómmal így gondoltam. Kimondani azonban nem tudtam, csak sírni voltam képes.

A pechszéria folytatódott.

Minthogy ugyanott dolgoztunk, kénytelenek voltunk találkozni, bármennyire nehezemre esett is. Különösen az volt fájdalmas, hogy ugyanúgy viselkedett velem, mint azelőtt. Ráadásul a menyasszonyával is gyakran futottam össze az ebédlőben és a teakonyhában. Ilyenkor a lány – nem tudom, tudott-e rólunk vagy sem, de – széles mosollyal üdvözölt.

Képtelen voltam enni, éjszakánként pedig nem tudtam aludni. Rohamosan fogytam, és hiába sminkeltem, halálsápadt voltam. Munka közben rendszeresen és teljesen váratlanul elsírtam magam, és számtalanszor bőgtem fojtott hangon a vécében is.

Két héttel később benyújtottam a felmondásomat, mert úgy éreztem, sem fizikailag, sem lelkileg nem bírom tovább.

Utolsó munkanapomon Hideaki derűsen közölte velem:

– Attól még, hogy felmondtál, igazán elugorhatnánk enni valamit!

Egyszerre vesztettem el a szerelmemet és a munkámat. Olyan érzés volt, mintha hirtelen kilöktek volna a világűrbe.

Kjúsú szigetéről származom. Miután befejeztem az egyetemet, Tokióba költöztem, és itt kezdtem el dolgozni. Ismerőseim csak a kollégáim között akadtak. Félénk voltam, nem egy könnyen barátkozós típus, ezért egyetlen bizalmasom sem volt a városban.

Ha belegondolok, életem addigi huszonöt éve mindig „tűrhető” volt. Egy tűrhetően tehetős családba születtem, tűrhető színvonalú egyetemre jártam, tűrhető munkahelyre kerültem… Mindig is tűrhető életet éltem, és ezzel semmi gondom nem volt. Nem voltak érzelmileg túlfűtött időszakaim, de különösebb mélypontjaim sem. Így kellett volna folynia az életemnek.

Találkozásom Hideakival különleges fejlemény volt. Mindig is passzív szereplője voltam az eseményeknek, ezért is volt a csodával határos számomra, hogy összejöttem valakivel, akit nagyon-nagyon megszerettem. Nem csoda hát, hogy hatalmas megrázkódtatásként ért a szakítás, és fogalmam sem volt, hogyan kellene kezelnem ezt a helyzetet.

Végül úgy kezeltem, hogy egyfolytában aludtam. Állandóan álmos voltam, olyannyira, hogy az már nekem is furcsa volt. A szervezetem bizonyára azért folyamodott ehhez a módszerhez, hogy csillapítsa a szívfájdalmamat, mindenesetre amint bebújtam a paplan alá, rögtön mély álomba merültem. Kis lakásom egyszemélyes univerzumában rengeteg időt töltöttem alvással.

Egy hónap telhetett el így. Amikor az egyik este felébredtem, láttam, hogy hangüzenetem érkezett.

A telefon kijelzőjén megjelenő számot nem ismertem, de azért meghallgattam az üzenetet. Vidám hang csendült fel: „Halló, halló! Szatoru vagyok. A könyvesboltból kereslek. Mi újság, Takako? Majd hívj vissza, ha lesz egy kis időd. Most le kell tennem, vevő érkezett. Szia!”

Tanácstalanul meredtem magam elé. Szatoru? Fogalmam sincs, ki lehet az, de bizonyára nem téves hívás, hisz Takakónak szólított… Nem értem. Vajon milyen könyvesboltról beszél?

Könyvesbolt… Addig-addig gondolkodtam, míg végre beugrott.

Megvan, Szatoru nagybátyám lesz az! Anyám mesélte régen, hogy átvette a könyvesboltot, amit még a dédapám nyitott Dzsinbócsóban. Utoljára elsős gimnazista koromban találkoztunk, vagyis majd tíz évvel ezelőtt.

Abban a pillanatban baljós előérzetem támadt. Egész biztos, hogy ez anyám műve, hiszen egyedül neki árultam el, hogy felmondtam a munkahelyemen, és a barátommal is szakítottam. Aggódó anyukám bizonyára a nagybátyámhoz fordult. Ha pedig így van, akkor ebből semmi jó nem származik.

Szatoru bácsikám, őszintén szólva, nem volt a szívem csücske. Közvetlen volt, öntörvényű, és sohasem lehetett tudni, mi jár a fejében. Állandóan furcsa mosoly bujkált a szája szegletében, és egy különc benyomását keltette. Nem kedveltem.

Kis koromban azonban nagyon szerettem ezeket a tulajdonságait. Valahányszor anyámmal hazalátogattunk a tokiói szülői házba, együtt játszottunk a szobájában. Csakhogy amikor kamaszodni kezdtem, rettentően terhesnek éreztem a különös természetét, ezért távol tartottam magam tőle. Ráadásul akkoriban váratlanul megnősült, pedig fix állása sem volt, és mindenfélével borzolta a rokonság idegeit.

Így azután sem tartottam vele a kapcsolatot, hogy Tokióba költöztem.

Meghallgattam az üzenetét, és másnap kelletlenül visszahívtam. Magam előtt láttam ugyanis, hogy ha nem telefonálok, anyám úgy fog dühöngeni, mint Daimadzsin, a filmbeli haragvó istenség. Amikor alsó tagozatos voltam, a nagybátyám huszonéves lehetett, tehát mostanra már jócskán elmúlt negyven.

Az első csörgésre fölvette a telefont.

– Halló, tessék, Moriszaki Könyvesbolt!

– Én vagyok az, Takako.

– Nahát! – kiáltott fel hirtelen a vonal túlsó végén a nagybátyám. Pontosan olyan energikus volt, mint régen. Gyorsan eltartottam a fülemtől a telefont. – De rég hallottam felőled! Mi van veled?

– Megvagyok.

– Hallottam, hogy itt élsz Tokióban. Miért nem látogattál meg, Takako?

– Ne haragudj, sok volt a munkám – vágtam rá gyorsan, valami kifogást keresve.

– De már nem dolgozol, igaz?

Torkomon akadt a szó attól, hogy rögtön a lényegre tért. Teljesen felesleges tapintatot várni tőle. Egy darabig hajtogatta még, hogy „jaj, de rég volt”, aztán hirtelen kibökte:

– Arra gondoltam, hogy ideköltözhetnél, ha még egy darabig nem tervezel dolgozni.

– Tessék?

Teljesen összezavarodtam a váratlan ajánlattól, miközben a bácsikámból egyre csak ömlött a szó:

– A lakbéred meg a rezsid is szép summa, nem? Nálam viszont nem lenne kiadásod! Na jó, annak azért örülnék, ha egy kicsit besegítenél a könyvesboltban.

Kiderült, hogy egyedül viszi a boltot, és szeretné, ha valaki reggelente kinyitna helyette, mert fáj a dereka, és rendszeresen orvoshoz jár. Mivel a kunitacsi házban lakik, a bolt nyitvatartási idején kívül egymagam lennék, de egyébként is garantáltan tiszteletben tartaná a magánszférámat. Pár évvel ezelőtt lakásnak is használta a könyvesboltot, így van benne fürdő és vécé is.

Eltöprengtem. Való igaz, hogy ez így nem mehet tovább. Jelenlegi életvitelem mellett gyorsan elfogyna a pénzem. Azt viszont nem szeretném, ha bárki beleszólna az életembe.

– Nem szeretnék a terhedre lenni – próbáltam visszautasítani.

Csakhogy a bácsikámnak esze ágában sem volt visszakozni.

– Már hogy lennél a terhemre? Nagyon szívesen látlak, Takako!

És vajon Momoko sem bánja?, akartam kérdezni, de inkább hallgattam.

Nagybátyám felesége, Momoko néhány évvel ezelőtt költözött el, amiből hatalmas felfordulás lett a rokonság körében. A bácsikám vigasztalhatatlan volt, olyannyira, hogy anyám komolyan aggódott érte. Még én is megsajnáltam, amikor hallottam, mi történt.

De sehogy sem akart összeállni a fejemben a kép. Amikor a nagybátyám és Momoko összeházasodtak, gyengéd szeretettel viseltettek egymást iránt. Momoko melegszívű, kedves teremtés volt, és egyáltalán nem olyannak tűnt, mint aki fogja magát, és egyik napról a másikra elköltözik.

Miközben felidéztem ezeket az emlékeket, és csak hebegtem-habogtam a telefonba, a bácsikám a maga részéről le is zárta a témát azzal, hogy „akkor ezt megbeszéltük”.

Próbáltam azzal érvelni, hogy „de hát van egy csomó cuccom”, mire ő azt felelte, hogy küldjem el azokat Kunitacsiba, ott bőven van hely, ide pedig elég lesz a kézipoggyász. Minden lépésemre volt ellenlépése.

– Takako, neked is jobb lesz így! Bízz bennem!

Bizalom. No igen, de hogyan bízzam meg valakiben, akit tíz éve nem láttam?

– Akkor én is megteszem a szükséges előkészületeket – mondta a nagybátyám, meg sem várva a válaszomat, majd arra hivatkozva, hogy jött valaki, és később még beszélünk, letette a telefont.

Hirtelen felgyorsultak az események az életemben, olyannyira, hogy két hétre rá már a Dzsinbócsó állomáson toporogtam.

Hogy történhetett ez?

Amikor anyámmal beszéltem telefonon, ellentmondást nem tűrő hangon kijelentette, hogy: „Vagy hazajössz Kjúsúra, vagy mész Szatoruhoz! Válassz!” Erre én vonakodva a nagybátyámat választottam. Biztosan tudtam, hogyha visszamegyek Kjúsúra, közvetített házasságot kell kötnöm, és többé nem térek vissza Tokióba. Ez pedig a teljes vereség beismerése lett volna a részemről. Nem ezért küzdöttem fel magam Tokióba.

Megviselt, hogy ilyen hosszú idő után ki kellett mozdulnom otthonról, de végül nagy nehezen elzötyögtem az állomásig. A metróból a felszínre érve elvakított a perzselő nap. Amíg aludtam, nyár lett. A nap úgy lobogott, mint egy kamasz fiú. Amikor felmondtam a cégnél, a nyár még nagyon távolinak tűnt. Az a szomorkás gondolatom támadt, hogy még az évszakok is elárultak.

A nagyapám háza Kunitacsiban volt, de itt, Dzsinbócsóban akkor jártam először.

Megálltam a kereszteződésben, és körülnéztem. Olyan furcsa volt valami. Mégpedig az, hogy a Jaszukuni nevű széles út mentén – amit a nagybátyám említett – kizárólag könyvesboltok sorakoztak. Ha jobbra fordultam, ha balra, mindenütt könyvesboltot láttam.

Könyvesboltból pedig egyetlenegy is elegendő ugyanabban az utcában. Az itt sorakozó üzletek nagy része mégis mind az volt. Feltűnő, nagy boltok is akadtak közöttük, mint a Szanszeidó vagy a Soszen, az igazán szembetűnőek azonban a kis antikváriumok voltak, amelyek látványosan sorjáztak egymás mellett. A túloldalon, a Szuidóbasi felőli úton néhány nagyobb irodaépület állt, ami tovább fokozta a különös hatást.

Kétkedve keltem át a kereszteződésen, amely hemzsegett az ebédszünetüket töltő vállalati alkalmazottaktól, és elindultam a könyvesboltok szegélyezte úton. Azután, ahogy nagybátyám tanácsolta, bekanyarodtam a Szakura utcácskába, ahol – mintha mi sem lenne természetesebb – szintén egyik antikvárium követte a másikat. Antikvárium-csodaország, mormoltam álmélkodva magamban.

Miközben a perzselő napsütésben azon töprengtem, hogyan fogom megtalálni a nagybátyám üzletét, egy férfit pillantottam meg, aki széles mozdulatokkal integetett felém. Vastag, fekete keretes szemüveget viselő, kócos, kisfiúsan apró termetű, sovány ember volt. Rövid ujjú kockás inget, bő vászonnadrágot és papucsot viselt. Pontosan ez a kép rémlett. Szatoru bácsikám volt az.

– Nahát, te vagy az, Takako! Szervusz! – üdvözölt széles mosollyal.

Közelebbről szemügyre véve láttam, hogy mennyire megöregedett. A szeme alatt mély ráncok húzódtak, a bőrén pedig, amely olyan sápadt volt, mint a nehéz sorsú kislányoké, elszaporodtak a májfoltok. A tekintete azonban fényesen csillogott a szemüvege mögött, akár egy gyereké.

– Végig itt vártál, az üzlet előtt?

– Gondoltam, hogy mostanában fogsz ideérni. Tele van a környék antikváriumokkal, nem akartam, hogy eltévedj, ezért úgy gondoltam, megvárlak. Végig egy iskolai egyenruhás kislányra számítottam. Nahát, hogy megnőttél!

Még szép! Elsős gimnazista voltam, amikor utoljára találkoztunk Tokióban, a nagyapám halálának első évfordulóján. Azóta tíz év telt el. De hát a nagybátyám már csak ilyen volt. Pontosan így emlékeztem rá. Hiába töltötte be már a negyvenet, ugyanolyan fesztelen maradt. Mi sem állt tőle távolabb, mint a méltóságteljes viselkedés. Tizenévesen nehezen viseltem a túlzott bizalmaskodást, és őszintén szólva nem is tudtam mit kezdeni vele, sőt kifejezetten ellenemre volt.

A tekintetem az engem vizslató nagybátyámról az üzletre esett.

– Szóval ez az a bolt, amit dédpapa nyitott!

Némi megindultsággal szemléltem a cégtáblán a „Modern irodalmi szaküzlet – Moriszaki Könyvesbolt” feliratot. Dédpapát nem ismertem, de szép teljesítménynek tartottam, hogy a nagybátyámmal együtt már a harmadik generáció üzemelteti a könyvesboltot.

Az üzlet harminc éve vagy még régebben épülhetett. Faszerkezetes, kicsi, kétszintes, üvegajtós épület volt, telis-tele könyvekkel.

– Az első üzlethelyiség, még a Taisó-korban, a Szuzuran úton volt, de az már nincs meg. Tehát tulajdonképpen ez a második Moriszaki Könyvesbolt.

– Értem.

– Gyere, menjünk be!

Nagybátyám megragadta a csomagomat, és beterelt az üzletbe. Ahogy beléptünk, állott, nyirkos szag csapta meg az orromat.

– Penészszag van – csúszott ki a számon.

– Én inkább úgy mondanám: nyirkos a levegő, mint egy eső utáni reggelen – javított ki mosolyogva a nagybátyám.

Mindenhol könyvek voltak. A félhomályos, nyolc tatamiszőnyegnyi, apró helyiséget a Sóva-kor hangulata lengte be. A szabályosan sorakozó polcok telis-tele voltak zsebkönyvekkel és kemény fedeles könyvekkel, a nagyobb méretű köteteket, sorozatokat a fal mellett halmozták fel, de az apró kasszapult mögötti rész is roskadásig tele volt velük. Kétség sem fért hozzá, hogy egy nagyobb földrengésben lavinaként temetnék maguk alá az ott tartózkodót.

– Hány könyv lehet a boltban? – kérdeztem elképedten.

– Hogy hány? Nagyjából hatezer.

– Hatezer! – kiáltottam föl.

– Ez egy kis üzlet, nem fér el több.

– És az mit jelent, hogy modern irodalmi szaküzlet?

– Hogy főleg modern japán szerzőket tartunk. Nézd csak!

Bácsikám ösztökélésére végigfuttattam a tekintetem a könyvek gerincén. Néhány szerzőt ismertem közülük, például Akutagava Rjúnoszukét, Nacume Szószekit, Mori Ógait, de a többségükről sosem hallottam. Akiket ismertem, azoktól is csak irodalomórán olvastam.

– Fantasztikus, hogy milyen sok szerzőtől gyűjtöttél könyveket! – mondtam, mire a nagybátyám nevetve azt válaszolta:

– Itt a legtöbb könyvesbolt egy-egy területre szakosodott. Némelyik tudományos kiadványokra, mások színházi forgatókönyvekre. Régi képeslapokat vagy fényképeket árusító, különös üzletek is fellelhetők a környéken. Ez itt a világ legnagyobb antikváriumnegyede.

– A legnagyobb a világon?

– Bizony ám! A környék a Meidzsi-kor óta kulturális központ, azóta az írók és a kultúra iránt érdeklődők nagy kedvence. Könyvesboltból pedig azért van ennyi, mert akkoriban sok iskola épült errefelé, ezért megszaporodtak a tudományos kiadványokkal foglalkozó üzletek.

– Ilyen régóta kulturális központ ez a környék?

– Igen, a mai napig az. Mori Ógainak és Tanizaki Dzsunicsirónak is van olyan regénye, amelyik itt játszódik. Újabban rengeteg a külföldi turista – mesélte nagybátyám határtalan büszkeséggel.

– Tokióban éltem, de erről fogalmam sem volt!

Az igazat megvallva meglepődtem a nagybátyámon, hogy egyetlen kérdésemre ennyi mindent mesélt. Sosem volt munkahelye, úgy tűnt, mindig csak teng-leng, ehhez képest mégis milyen tájékozott! Rémlik, hogy amikor kis koromban látogatóban voltam nála, a szobája tele volt történelmi és filozófiai témájú könyvekkel.

– Fedezd fel a környéket! Sok érdekes hely van errefelé. De mára elég, gyere, megmutatom a szobádat! Az emeleten a saját könyveimet tartom, de a szobád nagy.

Amikor benéztem az emeleti szobába, majdnem elájultam. A „saját könyvei”, amelyek lent már nem fértek el, feltornyozva álltak a szobában. Talpalatnyi szabad hely sem maradt. Pont úgy nézett ki, mint valami jövőbeli város egy sci-fiben. A légkondicionáló a legnagyobb fokozaton üzemelt, de még így is csorgott rólam a veríték. Kintről kabócák harsány kórusa hallatszott.

Metsző pillantást vetettem a nagybátyámra. Még hogy „én is megteszem a szükséges előkészületeket”! Hiszen itt egy egér se tudna kinyújtott lábbal aludni!

– El akartam pakolni, mire jössz – mentegetőzött kócos fejét vakarva –, de három napja sajnos megint beállt a derekam. Az antikváriusok sorsa, tudod. Mentségemre legyen mondva, hogy a felét már áthordtam a szomszéd szobába. Ha a másik felét gyorsan átviszed, kényelmesen el fogsz férni.

Ebben a pillanatban kinyílt a bejárati ajtó, mire a bácsikám egy „bocsi!” kíséretében lemenekült a földszintre.

Körülnéztem a szobában, és felsóhajtottam. Milyen könnyű azt mondani, hogy „gyorsan átviszed”! Becsapva éreztem magam. Az albérletemet azonban már felmondtam, így nem volt más választásom, mint maradni. Nekiálltam hát rendet rakni.

Egész nap a könyvekkel hadakoztam. Szakadt rólam a víz, ahogy a feltornyozott példányokat áthordtam a szomszéd szobába. Ha kicsit is lankadt a figyelmem, a könyvtornyok kártyavárként dőltek össze, én pedig egyre jobban haragudtam rájuk.

Estére a nagy részüket azért sikerült elpakolnom. Közben egy kis ebédlőasztalkát is kiszabadítottam. Már a mennyezetig értek a könyvoszlopok, ezért kissé aggódtam, nehogy leszakadjon az emelet. Viszont a ház stabilnak tűnt, így reméltem, hogy nem lesz semmi baj. Miután végeztem, összeporszívóztam a gonosz lélek módjára táncoló port, eltakarítottam a szemetet, egy ronggyal áttörölgettem a falakat és a tatamit. A szoba végre lakhatóvá vált.

Csípőre tett kézzel, elégedetten szemléltem az eredményt. A nagybátyám éppen akkor zárta be az üzletet, és feljött az emeletre, hogy megnézze, mire jutottam.

– Micsoda rend lett! Remek! Takako, a tizenkilencedik századi Angliában kiváló házvezetőnő lehetett volna belőled! – hordott nekem össze mindenféle csacskaságot. És nekem ezzel az alakkal kell mostantól kijönnöm!

– Elfáradtam, lefekszem.

– Jól van, pihend ki magad! Holnap reggeltől számítok rád!

Miután a bácsikám elment, gyorsan lezuhanyoztam, és vizes hajjal bebújtam a penészszagú paplan alá.

Leoltottam a villanyt. A szobában néma csend lett. Mintha a rengeteg könyv elnyelt volna minden hangot.

A sötét mennyezetet bámulva elfogott a félelem. Itt fogok lakni? Képtelen leszek megszokni! Ám mindez csak egy pillanatig tartott, mert a következő másodpercben már mély álomba merültem.

Álmomban android házvezetőnő voltam egy jövőbeli városban, amelynek minden épületében egy antikvárium működött.

Amikor másnap reggel felébredtem, azt sem tudtam, hol vagyok. A mellettem lévő ébresztőórára pillantottam: tíz óra huszonkettőt mutatott.

Egy szempillantás alatt magamhoz tértem, és rémült sikollyal pattantam ki az ágyból. Az üzlet tízkor nyit! Lefekvés előtt nyolcra állítottam az órát, csakhogy most ki volt kapcsolva. Vajon ki követte el ezt az aljasságot? Természetesen én magam.

Hű, de kínos! Általában könnyen felébredek. Büszke is voltam rá, hogy három év alatt egyszer sem késtem el a munkahelyemről. Pizsamában, kócosan lerobogtam a lépcsőn, és ahogy sietve felhúztam a nehéz redőnyt, a nap sugarai behatoltak a helyiségbe. Az út mellett sorakozó üzletek már mind nyitva voltak. Elkéstem.

Most mit csináljak? Hogyan magyarázzam meg a nagybátyámnak, hogy elszalasztottam a reggeli vevőket? Rémülten és még mindig pizsamában vagy fél óráig ácsorogtam a pult mögött. Legnagyobb meglepetésemre azonban senki nem jött.

Sőt később sem érkeztek a vevők. Néhányan mászkáltak ugyan az utcán, de csak elhaladtak a bolt előtt. Nem láttam értelmét, hogy ott üljek, ezért kényelmesen átöltöztem, megfésülködtem, még sminkeltem is egy kicsit, aztán visszamentem.

Dél körül végre szállingózni kezdtek a vásárlók, de szinte kivétel nélkül csak ötven- vagy százjenes zsebkönyvet vettek. Aggódni kezdtem, hogy mi lesz így az üzlettel. Elfojtottam vagy harminc ásítást, sőt kétszer el is szundikáltam.

Egy óra körül egy zömök, a feje tetején kopasz, középkorú férfi lépett be az ajtón.

– Nahát – mondta, amint megpillantott a pult mögött. – Hol van Szatoru? És maga kicsoda? Részmunkaidős? De hát a boltnak nem futja alkalmazottra, nem? – zúdította rám a kérdéseit. Igencsak bizalmaskodó hangot ütött meg.

– A nagybátyám kettő körül jön majd, én Takako vagyok, az unokahúga. Nem vagyok részmunkaidős, itt lakom, és besegítek neki. Az üzlet anyagi helyzetéről nincsen ismeretem.

– Ó! – nézett rám kíváncsian a férfi a válaszom hallatán. – Szóval Szatorunak ilyen fiatal, bájos unokahúga van!

Rámosolyogtam. Szerencse, hogy az iménti goromba modora semmivé lett. Egész jó fejnek tűnik, barátságos, de mindenekelőtt kiválóan ítéli meg az embereket!

– Gondoltam, olvasnék valamit Siga Naojától. Csak hát a nejem a múltkor mindent kidobott – magyarázta a férfi a polcok között téblábolva. Erről nekem mégis honnan kellene tudnom, amikor most találkozunk először?! – Szóval, hol is találom?

– Micsodát?

– Hát Siga Naoja műveit!

– Valahol ott kell lenniük!

A férfi hirtelen rideg, megsemmisítő pillantást vetett rám.

– Maga szokott olvasni?

– Nem, egyáltalán nem – feleltem mosolyogva, mire az arca ijesztően elkomorult, a szeme pedig villámokat szórt.

Aztán hosszú szónoklatba fogott. Hogy ez elképesztő. A mai fiatalok nem olvasnak, csak számítógépeznek meg videójátékkal töltik az idejüket. Ha mégis könyvet vesznek a kezükbe, az csupa komolytalan dolog, manga vagy mobilregény. „A fiam is csak játszik, pedig maholnap harmincéves! Idehallgasson! A világnak így csak a felszínét fogja látni! Ha nem akar sekélyes maradni, olvasson bele ezekbe a csodálatos könyvekbe!”

Csak mondta a magáét, aztán vagy egy órával később végre elment. S bár rengeteget beszélt, végül nem vett semmit. Rám tört a fáradtság. Amikor Szatoru bácsikám úgy fél órával később megérkezett, egy pillanatra a megváltómként tekintettem rá.

– Hogy telt a napod? Nem volt semmi gond? – érdeklődött, amint belépett, és rögtön megnézte a könyvelést.

– Nem – feleltem elcsigázottan –, de délután járt itt egy férfi, akinek olyan a feje, mint egy pitypang, amelyiknek csak a szélén hagyta meg a fehér szálakat a szél, és rengeteget beszélt.

– Szabu úr lesz az! Húsz éve törzsvásárlónk.

Önkéntelenül is gúnyosan elmosolyodtam, mert úgy gondoltam, az ódivatú Szabu név tökéletesen illik hozzá.

– A nagy japán írók rajongója. Tényleg sokat beszél, néha én is bajban vagyok vele. Ha megkínálod teával, és időnként bólogatsz, előbb-utóbb hazamegy.

Szóval a vásárlókkal bajok is lehetnek, állapítottam meg. Mondjuk a törzsvásárló szó is különösen cseng már manapság.

– Apropó! – jutott eszembe a mai legfontosabb kérdésem.

– Mi az?

– Nem fog csődbe menni az üzlet? Alig tér be ide valaki, és még ha vásárol is, csupa olcsó könyvet vesz…

A nagybátyám vidáman felnevetett.

– Való igaz, mostanában nem megy az antikvár könyv. Amikor az apám még fiatal volt, állítólag rendkívül jó bevételük volt az antikváriumoknak, talán mert a kiadók sem ontották úgy magukból a könyveket, mint manapság. És tévé sem volt még. Teljesen más idők jártak akkoriban. Hat éve én is elkezdtem a neten árusítani, néha eladok ott egy-egy könyvritkaságot több tízezerért, így valahogy eléldegélek. Apám idejéből jó néhány törzsvásárlóm is van, Szabu úrral az élen. Takako, te nem jársz antikváriumba?

– A Book Off hálózat boltjaiba néha igen. Náluk manga is van.

– Igen, mostanában mindenhol jelen vannak ezek a nagy antikváriumhálózatok, de azok nem tartanak a régebbi korok szerzőinek műveiből, mint ahogyan én, mert nincs rá kereslet. Csakhogy sok olvasó van, aki ezeket a régi könyveket szereti, veled egykorúak is akadnak köztük. Nekik ez itt maga a paradicsom. Én is közéjük tartozom.

– Persze, hisz még a szobád is könyvekkel van tele. Mióta vezeted ezt az üzletet?

– Azóta, hogy apám ágynak esett, kicsit több mint tíz éve. De a többi boltvezetőhöz képest én még hátulgombolós vagyok, mert ők jó harminc-negyven éve vannak már a szakmában.

– Hihetetlen! Számomra mondjuk érthetetlen ez a világ.

– Takako, olvasnod kellene! Válassz bármit ezekből a könyvekből! – mondta széles mosollyal a nagybátyám.

Javaslatát egy nevetéssel hárítottam el.

Tartalom

A Moriszaki Könyvesbolt

Momoko visszatér

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Noto Sans Japanese – SIL Open Font License