Jill Smithnek, kinek mesés narratívája
életet lehel Beába és a hercegbe

Első fejezet

Ha Beatrice Hyde-Clare egyetlen pillanatig is azt hitte, egy főméltóságú úr vonzalmának elnyerése megoltalmazza őt a következményektől, amiért egy fényűző társasági eseményt alkalmasnak talált egy gyilkos leleplezésére, nénikéje minden ebbéli reményét szétoszlatta, mikor tapintatlansága felett érzett viszolygásában még az is nehezére esett, hogy megőrizze a kedélyesség látszatát.

Természetesen így is ujjongó örömet mímelt, míg csendben az etikett szabályainak menthetetlen semmibevételéért korholta. Bármennyire elborzasztotta is unokahúgának botrányos viselkedése – követni egy úriembert a teraszra bizalmas szóváltás céljából, majd erkölcsi kilengésekkel vádolni, és kitenni magát erőszakos támadásának! –, még inkább rettegett attól, hogy az úri társaság megneszeli rosszallását. Semmi jó nem származhatott abból, ha Larkwellék fogadásán bárki is megsejtette, mennyire neheztel az unokahúgára.

Ó, pedig mennyire haragudott rá!

Az égetnivaló teremtés, hogy művelhette ezt a családjával már megint? Nem elég, hogy alig néhány hónapja a tulajdon szalonjában leplezett le egy orgyilkost? Mily vérforraló fitogtatása a diszkréció teljes hiányának, azt állítani, hogy a házigazda az éjszaka közepén nem átallta egy gyertyatartóval leütni a vendégét! Az ilyen természetű kihágást bizalmas körben illik szóvá tenni, vagy, ami még jobb, szó nélkül hagyni, máskülönben a vendég méltatlan módon felrúgja azon alapszabályokat, melyekbe az estély résztvevőjeként önként beleegyezett.

De nem, hóbortos unokahúga mindenki jelenlétében szegezte neki a vádat, beleértve az elkövető férjét és fiát is. Hát ennyire híján van minden női szeméremnek és illendőségnek?

Szemlátomást, hiszen az imént fedte fel Taunton márkijának galádságát lady Hortense báljának kellős közepén.

Vera Hyde-Clare úgy vélte, Beatrice-nek igazán több esze lehetne.

Ámbár, az igazat megvallva, neki sem jutott eszébe feljegyezni a báltermet azon helyszínek terjedelmes listájára, ahol nem ildomos leleplezni egy gyilkos kilétét. Kézenfekvő példaként a szalont említhette volna, valamint az étkezőt, továbbá a könyvtárat, a dolgozószobát és a rózsakertet, amennyiben a teát a kellemes időre való tekintettel odakint szolgálnák fel. A bálterem figyelmen kívül hagyását nem értékelhette, csakis bűnös feledékenységként, ami abbéli meggyőződéséből fakadt, hogy a gyilkosságok leleplezésének az istállóra kell korlátozódnia, avagy szélsőséges körülmények között: a konyhára.

Noha elővigyázatlanságát betudta sajnálatos tévedésnek, amit azonmód kiköszörült, mihelyt visszatértek a hintójukhoz, nem hihette, hogy intése szemernyit is változtatott volna unokahúga viselkedésén. Még ha kellő alapossággal katalogizálja is a helyszíneket, Bea kénye-kedve szerint cselekedett volna. Élete első huszonhat esztendejében oly csendes és szófogadó unokahúga újabban érthetetlen módon eltökélte magában, hogy nem hallgat senkire, csakis önmagára. Családja, képtelen lévén, hogy nyakasságát valamiféle belső lelkierőnek tulajdonítsa, arra a következtetésre jutott, hogy elméjét lassan, de biztosan megbomlasztották a mostanság történt rettenetes események, jelesül: belebotlott egy sötét könyvtárszobában heverő hullába, csapdába esett egy félreeső pajtában, s végül meg kellett tudnia, hogy élete szerelme, egy alantas származású cheapside-i ügyvédbojtár, kocsibaleset következtében erőszakos halált halt.

Bea, aki pontosan tudta, milyen gondolatok futnak át nénikéje agyán, hisz az elmúlt hónapokban a legcsekélyebb erőfeszítést sem tette eltitkolásukra, igyekezett kellően töredelmes arckifejezést vágni. Vera nénit mélyen felzaklatta a viselkedése, s az volt a legkevesebb, amit gyámoltjaként tehetett, hogy megadta neki a felháborodás elégtételét.

Ám bármily őszinte erőfeszítést tett is bűnbánata kifejezésére, bár ne is próbálkozott volna, mert a kótyagos örömtől nem telt tőle másra, csak széles, önelégült vigyorra.

Percekkel – mit percekkel? Pillanatokkal! – korábban Damien Matlock, Kesgrave hercege megkérte a kezét. Kesgrave hercege! Az idény legkelendőbb agglegénye, birtokában minden létező kiváltságnak – küllemnek, státusznak, vagyonnak –, nem mást szeretett, mint őt, Beatrice Hyde-Clare-t, a maga bájtalan vonásaival és sótlan egyéniségével.

Életében nem történt ennél hihetetlenebb dolog!

Egyszersmind ennél kézenfekvőbb dolog, mert most, hogy Kesgrave kinyilvánította iránta táplált érzéseit, óhatatlanul is felismerte eleve elrendeltségüket.

Heteken át dagonyázott az önsajnálatban, s mondta el magát mindenféle uradalmi ökörnek, amiért beleszeretett valakibe, aki olyannyira felette állt, mint Kesgrave hercege. Botorság lett volna egyetlen pillanatig is azt remélni, hogy az emelkedett nagyúr merev derekát meghajlítva gyengéd vonzalomként ismerje el a különös kényszerítő erőt, amit a jelenlétében érzett – s ami szemlátomást kínos zavarral töltötte el.

Arra áldozta e becses órákat, hogy nyomorúságát dédelgesse, miközben a herceg, felismerve önnön érzelmeinek valódi hevét, minden tőle telhetőt elkövetett azok kinyilatkoztatására.

Nos, gondolta kaján mosollyal, azért nem minden tőle telhetőt. Ha egyéb módot keres a hagyományos postaküldemények és délelőtti vizitek helyett, már réges-rég letudhatták volna a lánykérést otthonuk kényelmében, nem pedig Larkwellék erkélyén, a gyilkos lord Taunton jelenlétében, aki csak annyit ért el az élete kioltására tett elvétett kísérletével, hogy felgyújtotta a tulajdon haját.

Ahogy felidézte magában a jelenetet, óhatatlanul is kuncognia kellett, oly valószerűtlennek tűnt az egész: az aléltan heverő Taunton, ő maga a mellkasán ülve, és a vállát markolászó Kesgrave, amint épp szerelmet vall neki.

A tény, hogy a herceg megingathatatlan egykedvűséggel kezelte a helyzetet – csókolózás közben sem adta jelét, hogy tartana az öntudatlan gyilkos feléledésétől, majd elfogadta ajánlkozását, ami adott körülmények közt beillett legénykérésnek –, csak még csábítóbbá tette őt a szemében, akárcsak eredendően vonzó humorérzéke. Kesgrave minden kirívó pöffeszkedése és pedantériája ellenére rendelkezett ama ritka adottsággal, hogy jót mulasson saját jellemén. Dacára emelkedett rangjának és úri neveltetésének, senkire és semmire nem nézett le magas lóról, így szemtől szembe, kristálytisztán látott mindenkit – önmagát is beleértve.

Noha felruházta a kivételes éleslátással, Bea természetesmód azt feltételezte, hogy e képessége nem terjed ki a párválasztásra: tökéletességre törekvő Matlockok generációival a háta mögött már csak merő kötelességtudatból is olyan eszményi szépséget választ, kinek bája és kelleme angyali kisgyermekek képében öröklődik tovább, ily módon is öregbítve a családi portrégaléria hírnevét. Egy efféle tiszta vizű gyémánt nem csupán makulátlan megjelenésével emeli a frigy fényét, de egy tekintélyes földbirtokkal és kifogástalan pedigrével is.

A Kesgrave által kötendő házasság merőben üzleti jellege taszította ugyan Beát, mindazonáltal nem rótta fel neki, ha megfelelt az elvárásoknak. Végtére is, ő Kesgrave hatodik hercege.

Éppen ez a gondolkodás akadályozta abban, hogy rátapintson a helyzet valódi lényegére, bármily türelemmel igyekezett is értésére adni a férfi, aki valóban Kesgrave hatodik hercegének vallotta magát, s mint ilyen, nem hozott másféle döntést, csakis olyat, ami az elégedettségére szolgált.

A számtalan nyitva álló lehetőség közül éppen őt választotta.

Az ötlet képtelen mivolta felfoghatatlannak tűnt, ezért Bea nem is várta, hogy valaha hozzászokik.

Vera néni szerencsére elegendő időt hagyott erre, miután senkitől sem tűrte el, hogy megzavarja szónoklatát. Horace bácsi mindeddig két sikertelen kísérletet is tett erre, melyeket egyaránt csírájában fojtott el hitvesének állhatatossága és a többi vendég túlzó előzékenysége, hogy tolakodásával véletlenül se zavarja meg a bensőséges családi évődést. Mrs. Hyde-Clare eközben oly meggyőzően színlelte a boldogságot, hogy még Bea is hátrahőkölt hirtelen támadt elégedetlenségétől, mikor unokahúga megjelenését vette górcső alá.

– De hát milyen szörnyű állapotban van a ruhád! – Vera néni hangja ugyanabban az ütemben halkult el, mellyel mosolya mind sugárzóbb lett. Épp csak a szeméig nem ért el, melynek borús, szürke árnyalata örökösen kitörő viharral fenyegetett, s orrához, melyet viszolygása jeleként elhúzott és szélesre fújt. – Alig néhány hónapon belül ez már a második öltözék, amit tönkreteszel, s feltételeznem kell, hogy ez is ugyanolyan erőszakos véget ért, mint az előző. Muszáj neked folyton ölre menned ezekkel a vérmes úriemberekkel? Nem is értem, Bea, hogyan lehetsz ennyire felelőtlen? A legmélyebb együttérzést tanúsítottam feléd, nemdebár, mikor a Tóvidéken bezárattad magad abba a düledező viskóba. Csak egyetlen pillantást kellett vetnem szakadozott ruhádra és sebes arcodra, hogy tudjam, mily erőszakosan bánt veled az a mihaszna Skeffington örökös, aki betaszított oda, és rád zárta az ajtót. A helyzet súlyosságának teljes tudatában vállaltam, hogy bácsikád nevében fellépjek az érdekedben. Vagy mikor az a támadás ért Mr. Davies temetésén, ahová el sem kellett volna menned, megint csak én ápoltam a sebeidet, no de ez már a harmadik eset, ami elgondolkodtat arról, mégis mennyi együttérzést kéne tanúsítanom irántad? Hát nincs semmiféle határ? Szemlátomást, hisz csak bátorításnak veszed a részvétet, hogy további kalamajkákba keverd magad.

A terjengős kritika végén Vera néni lélegzetvételnyi szünetet tartott, Bea pedig gyors pillantást vetett bácsikájára, hátha megragadja a kínálkozó alkalmat, és mégis csak elmondja, ami a szívét nyomja. Ellentétben a hitvese arcáról sugárzó túláradó örömmel, Horace mosolya hitelesnek és őszintének tűnt. Kétségkívül a tisztes summa körül járnak a gondolatai, tűnődött el cinikusan Bea, amit azáltal takarít meg, hogy a herceg nyakába varrja őt. Noha bácsikája sosem tanúsított iránta különösebb nagylelkűséget, ellenben gondot fordított rá, hogy mindenből az alacsonyabb rendű minőséget választva szert tegyen néhány shilling megtakarításra, már-már tékozlóan bőkezű gyámolítóként tekintett önmagára. Bea hovatovább gyámjai legnagyobb vívmányának tekintette, hogy rajta megspórolt pénzük és szeretetük dacára a nevelőszülők mintaképének vélték magukat.

Horace bácsi, miután némi késedelemmel megfejtette Bea pillantásának jelentését, csak akkor nyitotta szóra a száját, mikor hitvese folytatta kirohanását, ezúttal Bea arcátlansága ellen, amiért azt sugallotta, hogy őt jobban foglalkoztatja az igazság, mint Verát magát.

– Csak mert nem hangoztatok nyilvánosan mindenféle vádakat a rangban felettem állók kapcsán, még korántsem helyeslem a törvénytelen viselkedést. Vagy talán nem zaklattak fel Mrs. Lambert ismételt próbálkozásai, hogy megkopassza azt a halárust? Dehogyisnem. A halárus engem sem láthat el az igényeimnek megfelelő makrélával, ha nincs pénze árut vásárolni, no de hogy emiatt pellengérre állítsam, és kitegyem a társaság megvetésének? Még csak az kellene. A társaság nem is létezhetne, ha folyvást abban a halálos félelemben kéne élnünk, hogy gyarlóságaink éppúgy közszájon foroghatnak, mint az időjárás.

Beát vajmi kevéssé lepte meg, hogy nénikéje egyenlőségjelet tett a krajcároskodás és az emberölés közé, minthogy minden vétek súlyát azzal a kényelmetlenséggel mérte le, amit a társaságban okozott. Annál inkább megütközött a vehemencián, mellyel Vera néni azt vélelmezte, hogy ismeri a herceg érzéseit az ügy kapcsán. Minthogy ezek egybevágtak a sajátjaival – kényelmes módon, jegyezte meg gondolatban szikár cinizmussal –, feljogosítva érezte magát, hogy egyértelműen kifejezésre juttassa, miért vonakodna a herceg feleségül venni olyasvalakit, aki egy valcer és egy francia négyes között mindenféle gyilkosokat leplez le.

– Senki nem kíván magának olyan feleséget, aki az illemszabályokra fittyet hányva mások magánügyeibe ártja magát, és titkaik leleplezésével fenyeget – szögezte le nénikéje zord hangon.

Noha elemi késztetést érzett annak megvallására, hogy a hercegnek semmi aggálya nincs magánnyomozói hajlamai kapcsán, úgy döntött, nem provokálja tovább rokonát. Sajnálatos módon Vera néni mindennemű provokáció híján is tovább kárhoztatta, mikor gördülékenyen átváltott Kesgrave szerencsétlen választásáról az őt ért szerencsétlenségre.

Beának kétségkívül díszére vált egy herceg gyengéd vonzalma, Vera nem is hibáztathatta, amiért az alkalmat megragadva elősegítette boldogulását és bebiztosította jövőjét, mindazonáltal úgy vélte, minden érdekelt jobban jár, ha nem áll a herceg nagyanyja által szőtt dicső és grandiózus terv útjába.

Lady Victoria sokkal alkalmasabb hitves lehet a hollófekete fürtjeivel, patinásan csengő nevével és a tekintélyes földterülettel, ami épp a Matlock-birtok északi határán húzódik.

Ez az egyesülés betöltheti a szerepet, amire a házasság hivatott – két ősi család befogását a közös járomba.

A Hyde-Clare-ek, fejtegette Vera, távol állnak a nagyságtól. Nagyszerűek persze, igazán derekasak a szerény sussexi birtokukkal és alázatos jelmondatukkal, Si non est molestum („Ha nem jelent gondot”), nagyszerűségük legfontosabb ismérve – s ily módon mérhetetlen büszkeségük tárgya – mégis korlátaik elfogadása: abbéli képességük, hogy leszegett fővel járjanak, és sose emeljék tekintetüket a nagyság szédítő magaslataira.

Erre most Bea mindent tönkretesz azzal, hogy rátukmálja magát egy hercegre.

A meggondolatlan fruska!

Hát nem mérlegelte, mit jelentene e kapcsolat a család többi tagjára nézvést? Felforgatná egész létezésüket, hisz mostantól mindenfélét elvárnak majd tőlük. Megkövetelik, hogy figyelő tekintetüket az úri divatra szegezzék – a legfinomabb selymeket viseljék, a legsebesebb lovakat hajtsák, a legelőkelőbb estélyeket adják.

Uram, irgalmazz, meg kellene hívnia teára a herceg nagyanyját!

E rémes kilátás hirtelen felismerése nyomán Vera mosolya most először veszített fényéből, amint maga elé képzelte a hírhedten félelmetes özvegyet, ahogy tulajdon szalonjában ülve, és arcán a finoman árnyalt megvetéssel elsimítja a kanapé kopott damasztját.

A kárpitra éppúgy ráfért a csere, mint a napfénytől egyenetlenre fakult függönyökre. A szőnyegek állapotát sem nevezhette épp makulátlannak.

Egészen elsápadt, amint számításba vette a szalon hiányosságait, s ráeszmélt, mennyi pénzbe kerülne lecserélni mindent – és a minden alatt a londoni ház teljes bútorzatát értette.

A por alig ült le Bea és a herceg közt, de a Hyde-Clare-ek eddig oly kényelmes életkörülményei máris elégtelennek bizonyultak. A helyzetük nyilvánvalóan egyre csak súlyosbodott, amíg arra nem kényszerültek, hogy pompában és fényűzésben éljenek.

Míg nénikéje a kényszerű házfelújítás nyomasztó terhén kesergett, Bea nevetett. Nem is Vera jellemzően túlzó reakciója szórakoztatta – bár nem kétellte, hogy Horace bácsi dolgozószobájának avítt székei biztonságban lehetnek a hercegi özvegy kritikus pillantásaitól –, inkább az a teljességgel képtelen felvetés szolgált örömére, hogy ő, a csendes és engedelmes Beatrice Hyde-Clare egyetlen pillanatot is vesztegetett volna annak felmérésére, mit jelent hercegnének lenni. Még legelső báli idényében, az iskolából frissen kikerült badar leányzóként sem vetemedett ilyesmire, mikor még őszintén hitt abban, hogy az orrát telihintő szeplők szertelen bájt kölcsönöznek megjelenésének – azokban a reményteli időkben, mielőtt még a magaféle védtelen áldozatokra vadászó gyűlöletes Miss Brougham szürkének titulálta. Soha nem mérlegelte annak lehetőségét, hogy valaha több juthatna neki egy második fiúnál.

Képtelenül arra, hogy bármi örömét lelje a helyzetben – amilyen áron manapság a szatént mérték! –, a magáról megfeledkezett Vera gúnyos megvetéssel tekintett unokahúgára. Horace bácsi hasonlóképp félreértelmezte jókedve okát, és mereven kihúzta magát, mert még a felesleges pénzszórásnál is jobban nehezményezte a felesleges pénzszórás hetyke semmibevételét.

Több száz font lakberendezésre aligha semmiség!

Bea tudta, hogy oldania kéne a pillanatnyi feszültséget, mielőtt a külső szemlélők, akik csak az esélyre várnak, hogy belophassák magukat Kesgrave leendő hercegnéjének szívébe, arra a felismerésre jutnak, hogy nénikéje boldogsága csupán halovány másolata a tőle elvárt őszinte érzésnek, ám valamiért semmi sem jutott eszébe. Az elmúlt fél óra eseményei – szembesülés egy gyilkossal és megmenekülés az erőszakos haláltól, a herceg szerelmének napvilágra kerülése és a jóakarók kedvessége, majd minden átmenet nélkül, nénikéje leplezetlen elégedetlensége – olyannyira megfosztották a fürge észjárás képességétől, hogy e pillanatban, mikor mindennél nagyobb szükség lett volna egy hatásos replikára, amivel megnyugtathatta volna háborgó rokonait, másra se tudott gondolni, csak fokozódó szomjúságára. A Tauntonnal való rémisztő összecsapástól furcsamód kiszáradt a torka, mely állapot csak súlyosbodott, minél tovább szónokolt a nénikéje. Lassacskán oly lebírhatatlan vágyat érzett egy pohár bólé iránt, mintha sivatagban bolyongó eltévedt utazó volna.

No meg egy csendes sarok iránt, ahol elköltheti, tette hozzá gondolatban, s abban a tudatban, hogy aznap este nem a nénikéjével folytatott társalgás lesz az utolsó.

Még ha valahogy sikerült is elkerülni vendégtársai kitüntető figyelmét, aligha távozhatott anélkül, hogy előtte ne váltott volna egy-két szót Kesgrave nagyanyjával, mely kilátást cseppet sem találta vonzónak. Vera néni aggályai, ha a végletekig fel is fújta őket, nem nélkülöztek minden alapot: a hercegi özvegy máris mérlegre tette és könnyűnek találta őt.

S persze nem kerülhette el unokatestvéreit sem, kiknek terjengős jókívánságai még előtte álltak, miután elkerülhetetlenül hazakísérték.

Ahogy elképzelte a történtek felett érzett túláradó örömüket, hisz mindketten csodálattal adóztak a herceg nagyszerűsége előtt, végre eszébe jutott a fortély, ami remélhetőleg elvonta rokonai figyelmét.

– Azért ne feledkezzünk el Floráról – vetette közbe.

Minthogy gondolatai mindenkor imádott leánya körül forogtak, Vera felfortyant a szükségtelen emlékeztető hallatán:

– Floráról? – kérdezte megmerevedő vállal.

– Flora számára előnyös lesz, ha sógorának tudhat egy herceget, ami gazdagítja majd az előkelő kérők számát – fejtegette Bea, mielőtt eszébe jutott nénikéje becsvágyának korlátoltsága. – Értsd úgy, hogy a derekas kérőkét. Családunk kapcsolata Kesgrave-vel megteremti majd Flora számára a lehetőséget, hogy mérsékelten jómódú ifjak egész sorával ismerkedjék meg, és amilyen körültekintő ifjú hölgy, ő aligha okoz majd csalódást azzal, hogy túlontúl magasra tör.

Noha Bea tökéletesen tisztában volt a kijelentés hamisságával, minthogy ifjú unokahúga, noha kedves lélek volt, nem épp a megfontoltságáról híres, szerető anyja sietett egyetérteni vele. Horace bácsi hasonlóképp pontosnak tartotta a jellemzést, ezért a páros nem győzte méltatni a képzeletbeli kérőt, kinek rokonsága sosem vetemedne arra, hogy kárpitok állapotát vizslassa.

Beát hála töltötte el, amiért ennyire elmerültek a személyéhez nem köthető témában, miközben az ő figyelmét máris a soron következő probléma kötötte le – szomjúságának enyhítése oly módon, hogy a társasági dámák és leányaik teára szóló meghívásai ne téríthessék le útjáról. Máris tucatnyi ilyen ajánlatot kapott, még egy tucatnak a gondolatát sem bírta elviselni.

Hat báli idényen át tartó kényelmes láthatatlansága vajmi kevéssé készítette fel a hercegi aráknak kijáró népszerűségre.

Kesgrave – az arcátlan! – persze tudta, hogy ez lesz. Figyelmeztette is rá, mielőtt sarkon pördült, hogy visszatérjen a mulatságba, és tüstént a kegyeiért esengő londoni hölgyek körében találja magát. A herceg minden bámészt beterelt a bálterembe, mielőtt még vethettek volna egy pillantást az erkélyen heverő lord Taunton eszméletlen alakjára, majd szolgát menesztett egy Runnerért. Bea azóta nem értesült arról, miként halad a márki letartóztatása, de okkal számított rá, hogy még ma este kikérdezik vele kapcsolatban.

Addig is, hívogatták a frissítők. Sajnos a táncparkett túlsó feléről, elérhetetlennek tűnő messzeségből, s miután nem kívánta vállalni a kockázatot, hogy újfent meglepjék, bácsikájához fordult, hogy legyen olyan szíves, szerezzen neki egy pohárkával.

Bármily ártatlannak hitte is a kérést, Horace-ben és hitvesében ugyanazon döbbenetet keltette. Vera néni szó szerint levegőért kapdosott.

– Máris derogál kiszolgálnod magad? – kérdezte dölyfös hangon.

Bármily nevetségesen hangzott is a vád, Bea pontosan értette, mi indította rá nénikéjét. Az elmúlt húsz esztendőben, mióta árvaként atyja fivéréhez került, csüggesztően kevés kérést fogalmazott meg. Miután szülei tragikus halála a kitartottság örvényébe taszította, a jó szándékú családi barátok lépten-nyomon arra figyelmeztették, hogy legyen szófogadó és csendes, mely tanácsot buzgón be is tartotta, mielőtt még kiadták pákosztosnak az első útba eső faluba. Ezért tűnhetett hallatlan pimaszságnak, mikor most kérni merészelt valamit.

– Jaj nekem, hogy elragadott a hév – pironkodott túlzó aggodalommal, aminek az írmagját sem érezte magában. – Nem is értem, hogy viselkedhetek ilyen szégyentelenül. Magától értetődően a továbbiakban is számítok nénikém és bácsikám jószándékú dorgálására. Légy csak kíméletlen velem, nénikém, és ne engedd, hogy a szeretet elfelhőzze józan ítélőképességed.

Noha Bea gyakorta tett olyan szatirikus megjegyzéseket, melyek burkolt értelme teljesen elkerülte Vera néni figyelmét, még ő sem hagyhatta figyelmen kívül a légből kapott felvetést, hogy unokahúga iránti gyengéd érzelmei bármiképp befolyásolnák döntéseiben. Gyanakvásában, hogy incselkednek vele, résnyire szűkítette szemét, így kereste Bea éterien békés arcán a gúny árulkodó jeleit. Minthogy nem talált ilyet, bosszúsan fújtatott, mielőtt felvetette, hogy inkább Bea hozzon neki egy pohár bólét, ha már frissítőért megy.

– Pontosan ezt fogom tenni – fojtotta magába Bea a kacajt, amit könnyedén fellengzősnek ítélhettek volna, noha nem annak szánta. Őszintén tisztelte nagynénjét, amiért semmi sem ingathatta meg ridegségét. – Máris érzem, hogyan zsugorodik bennem a kevélység. Túlságosan jó vagy hozzám, nénikém.

Vera kecsesen meghajtotta fejét, míg a maga részéről Horace bácsi is ígéretet tett rá, hogy igyekszik kordában tartani túlzó önbecsülését, mielőtt Bea, nem lévén képes tovább elviselni szomját, kimentette magát azzal, hogy mindkettőjük számára hoz italt. Tíz lépést alig tehetett meg, mikor Miss Petworth belekarolt, mintha gyermekkoruk óta a legjobb pajtások lennének, és követelte, hogy mondjon el mindent.

– Nem kell szemérmeskednie, kedvesem – tette hozzá cinkos hangon –, hisz köztünk úgysem lehetnek titkok.

Ó, nagyon is lehetnek, gondolta Bea, aki egyenlő arányban találta mulattatónak és hihetetlennek a lány közvetlenségét, minthogy korábban egyetlen szót sem váltottak. Az ifjú hölgy alighanem zavarban is lett volna, ha csak egyetlen tulajdonságát meg kellett volna neveznie, kivéve talán a hajszínét, amit jó eséllyel eltalálhatott. Kapcsolatuk teljes hiányával dacolva Miss Petworth sugárzó mosollyal méregette, és várakozástól csillogó szemmel próbálta rávenni a hajdani szürke egeret oly érdekes adalékok megosztására, melyeket szóbeszéd gyanánt tüstént útjára indíthatott.

– Egy léleknek nem árulom el – biztosította Miss Petworth arcpirító őszintétlenséggel. – Bármit mond is, entre nous marad. Lelkes híve vagyok, kedvesem, a lehető leglelkesebb híve. Mindig is tudtam, hogy valami nagyra hívatott, nem úgy anyám, aki még a létezéséről sem tudott, amíg Mrs. Alcester be nem számolt a csodálatos újságról. Azt hitte, barátnője csak élcelődni próbál a kárára, mert természetes módon abban reménykedett, hogy a herceg engem tüntet ki vonzalmával, de hát miért vesződne egy magamfajta bájtalan teremtéssel, mikor szemet vethet kegyedre is?

Minthogy Miss Petworth kivételesen gyönyörű hajadonnak számított – tányérnyi szürke szemek, gesztenyebarna fürtök, rózsás orcák –, a megfigyelés legjobb esetben is meggondolatlanságra, míg rosszabb esetben szívtelenségre vallott. Flora kortársaként épp e hónapban vezették be az udvarba, ahol, unokahúga bosszúságára, nyomban magára is vonta az összes fiatal csődör figyelmét. Méltányos vagyonnal rendelkezett, épp kellő mértékűvel, hogy felkeltse az érdeklődést, mégsem túlságosan számottevővel, hogy vonzza a hozományvadászokat. Mély, fátyolos hangon beszélt, ami megkövetelte beszélgetőtársa feszült figyelmét, és fürgén járt az esze, de nem riasztó módon.

Flora, kinek egyenes aranybarna haja és mogyoróbarna szeme kölcsönzött tetszetős bájt, ki nem állhatta. Ha Miss Petworth csak kicsivel is idősebb az ő húsz événél, számíthatott volna feltétlen csodálatára, amit a társaság kiemelkedő tagjainak tartott fenn, ám az előkelő hölgy érdemei mit sem nyomtak a latban, míg őt hozták hátrányos helyzetbe.

Tudva, mily ellenérzésekkel viseltetik unokahúga a másik hölgy iránt, Bea cseppet sem lepődött meg, mikor egyenesen és céltudatosan feléjük masírozott, arcán a fenyegető viharral, amit látszólag intim közelségük váltott ki belőle. Elképzelte, milyen képtelen látványt nyújthat így, kipányvázva Miss Petworthhöz, mint papírsárkány a madzaghoz, félrefordított arcán a könnyed derűvel, melynek visszatükröződését hiába kereste Flora vonásain. Ha lehet, unokahúga bosszúsága csak mélyült, amint átfűzte karját Bea másik tagján, és bőszen rángatni kezdte, mintha szét akarná választani őket. A hirtelen mozdulattól Bea megingott, míg Miss Petworth kis híján felbukott, de Flora hősiesen megtartotta mindkettőjüket, amíg vissza nem nyerték tartásukat.

– Drága Miss Petworth – szólt Flora meggyőző aggodalommal és borúsan összevont szemöldökkel, mintha őszintén nyugtalanítaná az állapota. – Úgy látom, kissé bizonytalanul áll a lábán. Muszáj leülnie, amíg a szédület el nem múlik. Képes eljutni a legközelebbi székig, vagy inkább keressek valakit, aki odakíséri? Lord Dawlish éppen ráér. Bizonyára készséggel a segítségére lesz.

Mielőtt Bea vagy akár Miss Petworth válaszolhatott volna, Flora megszólította a hetvenes éveiben járó úriembert, aki maga is botjára támaszkodva őrizte meg egyensúlyát, és ragaszkodott hozzá, hogy a szegény lány támasza legyen, mielőtt még össze találna csuklani. Miután nem kételkedett saját stabilitásában, és megfigyelte, milyen ingatag lábakon kelt át a táncparketten a gróf, Miss Petworth lázasan tiltakozott a terv ellen, ami arra indította Florát, hogy szenvtelenséggel vádolja, amiért megtagadja Dawlishtól az örömet, hogy a támasza legyen. Őlordsága, aki egy pillanattal korábban még látványosan ódzkodott a felkéréstől, nyomban sértve is érezte magát, ezért Miss Petworth rákényszerült, hogy hebegve a bocsánatát kérje, míg Flora ragaszkodott hozzá, hogy fogadja el az élemedett gróf karját, mely a kinyújtására tett erőfeszítéstől láthatóan megremegett. A fiatal szépség halálos sápadtan kapaszkodott a kiérdemesült főrangba, Flora pedig épp csak nem taszította őket félre, mintha szegény Dawlish ugyanúgy megpróbálta volna behízelegni magát Bea kegyeibe.

A jelenet elejétől a végéig bohózatba kívánkozott, és az unokahúga viselkedésén hüledező Beának rá kellett ébrednie, hogy Kesgrave hercegével kötött eljegyzése – ami látszólag kedvező irányba befolyásolta a Hyde-Clare-ek életét, hisz idestova egy évtizede vártak egy gyanútlan kérőre, aki megszabadította őket legnagyobb nyűgüktől – máris teljesen aláásta a család józan értelmét.

Második fejezet

Miután húsz éven át hallgatta nénikéje ellentmondást nem tűrő prézsmitálását oly tárgykörökben, mint a hímzőkeret megfelelő használata, vagy hogy a csokoládébarna miért alkalmatlan árnyalat egy vörösesbarna hajú ifjú hölgynek (hogy miért vette a fáradságot egy ilyen apróság tisztázására, még most, évekkel később sem értette), Beatrice azt feltételezte, hogy már bármit képes elviselni. Egy különösen nyomasztó alkalommal, a Wellsdale House szalonjában Vera néni az I. Erzsébet udvarában honos csipkeminták különbözőségéről értekezett, s bár látszólag a tűcsipke magasabb rendű voltát taglalta a közönséges vert csipkéhez képest, valójában a női uralkodók alkalmatlanságát ostorozta.

Miután idebent rekedt a tavasz vitathatatlanul első tündöklő napján, mikor a levegő eltelt az orgonák bódító illatával, és még a nehéz brokátfüggönyökön át is szinte orrában érezte a napfényt, Bea megadóan ölébe hajtogatta kezét, és kíméletlenül magába fojtotta minden türelmetlenségét, hogy órákon át békés és éteri arccal mosolyogjon.

Ám most, midőn Vera néni egy nyolcadik lakájjal is gazdagította azon szolgák listáját, kiket unokahúgának mint egy hercegi birtok leendő úrnőjének kötelessége lesz alkalmaznia, rá kellett ébrednie, hogy lelkiereje korántsem olyan megingathatatlan, mint hitte.

A lista, melynek élén egy temperamentumos francia szakács állt, kinek komplikált mártások iránti rajongása több konyhai kisegítő felfogadását követelte meg, oly lelombozóan hosszúra nyúlt, hogy Bea nem vetette el a lehetőséget, miszerint nénikéje csak rá akar ijeszteni a tündérmeséivel. Egy nyolcadik lakáj semmivel sem tűnt valóságosabbnak, mint egy gyermekfaló erdei boszorkány.

Sajnálatos módon tudta, hogy nénikéje híján van a képzelőerőnek, ami egy efféle törekvés szülőanyja lehetett volna. Vera néni őszinteségét már csak azért sem érhette kétely, mert miközben számba vette az egyre újabb háztartási alkalmazottakat, háta mindinkább megereszkedett, mintha őrá nehezedne a teher, hogy egy napon vezetnie kell egy ilyen népes szolgasereget.

Nem, Vera azt a kizárólagos célt tűzte ki maga elé, hogy pontos képet fessen a rá váró feladat léptékeiről, amíg úgy nem érezte, hogy birtokában van minden szükséges és megemészthető információnak, ezért Bea felpattant helyéről, mielőtt nénikéje sort keríthetett volna a kilencedik lakájra.

– Az ég szerelmére, Beatrice! – ragadtatta nénikéjét szörnyülködésre a hirtelen mozdulat. – Egy leendő hercegné nem ugrándozhat úgy, mint holmi kétéltű a tóparton. Kecs és kellem jellemzi, amint teljes magasságában kihúzza magát, de oly könnyed eltökéltséggel, hogy mozdulata szinte el is kerüli figyelmünket. – Mintha tudatában lenne, mily teljesíthetetlen elvárást fogalmaz meg, Vera megcsóválta a fejét, és fájdalmasan felsóhajtott: – Ó, bár Mr. Davies sosem vetemedett volna arra, hogy kilépjen egy kocsi elé. Mennyivel alkalmasabb volnál hivatalnokfeleségnek!

Vera néni gyakorta lamentált Bea állítólagos lovagjának elmúlása felett (azért „állítólagos”, mert a kérdéses férfiú, a Lincoln’s Innhez tartozó Theodore Davies valójában sosem létezett, csakis Bea fejében, hogy ezáltal bizalmat ébresszen egy ifjú hölgyben, aki gyanúja szerint meggyilkolta a tulajdon apját a Tóvidéken), ám most első ízben tette ezt, mióta unokahúga eljegyzésének híre kipattant.

Képtelen felvetése, mely valóságos tragédiaként állította be, hogy nem köszönthette családjában az alantas rangú ügyvédbojtárt, kacagásra ingerelte Beát, egyszersmind oldotta a benne felgyülemlett neheztelést.

– Szörnyű tragédia, el kell ismernem – sietett egyetérteni –, mindazonáltal emlékeztetnélek rá, hogy Mr. Davies házasemberként és két gyönyörű gyermek édesatyjaként szenvedett tragikus balesetet, ily módon nem a hintó állt boldog frigyünk útjába, hanem a hitvese.

Lehetett bármily logikus az érvelése, nénikéje jottányit sem engedett, minthogy az igaz szerelem felülkerekedik minden akadályon – leszámítva talán a halált.

E lehetetlen korláttal szembesülve Vera nagyot sóhajtott, s abbéli eltökéltségében, hogy nem hagyja magát elkedvetleníteni, visszatért eredeti céljához, jelesül a majdani kötelezettségek ismertetéséhez, melyeket unokahúgának vállalnia kell. Természetesen nem kívánta elvenni kedvét a herceggel kötendő frigytől, ám vérlázító álszentség lett volna úgy tenni, mintha ez a lehetőség nem is létezne.

– Ne hidd, hogy bárki elítélően tekintene rád, amennyiben átgondolnád a válaszod – ütött meg Vera néni békülékeny hangot. – Mi több, bizonyosan jó színben tüntetne fel, ha nem élnél vissza Kesgrave pillanatnyi gyengeségével. Ha jól értem a dolgot, lord Tauntonnal való összezördülésed láttán okkal aggódott a biztonságod miatt, és ekként cselekedett.

Bea tüstént elsápadt, amint tudatosult benne, milyen szóbeszéddel illethetik az előkelő társaság viperanyelvű tagjai. Nem volt sem naiv, sem ostoba. Pontosan tudta, mennyire hajlamosak pálcát törni mások felett, ámbár első báli idénye óta nem kellett elszenvednie a kárhoztatásukat. Dacára minden kényelmetlenségnek, a vénlányság megoltalmazta őt az ítélkező társaságtól, melynek köreiben, mint rendeltetését be nem töltő aggszűz, kísértetként bolyongott.

Ám most egyszeriben nagyon is láthatóvá vált.

Kesgrave rávetülő figyelmétől alakot és formát öltött.

A mellkasára nehezedő nyomás szinte elviselhetetlenné erősödött, ha belegondolt, hányan osztozhatnak nagynénje hitén, miszerint helyzeti előnyét kihasználva szégyentelenül társadalmi felemelkedésén munkálkodott.

Amikor már levegőt is alig kapott, sarkon pördült, és öles léptekkel az ajtó felé masírozott.

Miután megmagyarázhatatlan módon szemközt találta magát unokahúga hátával, Vera néni zavartan utánakiáltott:

– De hát hová mégy? Még egy szóval sem tértünk ki a különféle cselédekre, akikkel találkozni fogsz. Számosak: ilyen-olyan rendű szobalányok, konyhalányok, mosogatólányok, kézilányok…

Bármily gyorsan távozott is Bea a szobából, nem menekülhetett sem az újabb litánia, sem a tény elől, hogy a nyolcadik lakájjal ellentétben az említett szolgálók valóságosan is léteznek. Több alkalommal folyamodott már a segítségükért – talán nem egy hétvégén vagy egy teljes héten át, de elegendő ideig ahhoz, hogy tudja, az efféle szolgasereg egyáltalán nem szokatlan.

A lépcsőház felé tartott, hogy elbujdokoljon hálószobájában, de két lépést is alig tett meg, mielőtt tudatosult benne, hogy egy percig sem bír tovább zárt térben maradni.

Levegőre van szüksége.

Még kistáskáját sem vette magához, csak kirontott az ajtón, a tündöklő március karjaiba, mely némiképp hűvösebben köszöntötte, mint a hívogató napsütés alapján várta volna.

Sebaj, gondolta, amint elérkezett a kövezett ösvény végéhez, és mérlegelte lehetőségeit. Balra vagy jobbra? Fura érzést keltett benne bizonytalansága, egyszersmind ráeszmélt: még sosem hagyta el a londoni házat anélkül, hogy ezzel ne lett volna valami határozott célja. Az ember a nagyvárosban egyszerűen nem viselkedett így, s választotta a park helyett az utcákat őgyelgése helyszíneként.

Úti célt kell találnia.

Igen ám, de hová mehetne?

Felötlött benne a kutatók szobája a patinás Montague House-ban, a zöld bőrbe húzott karosszékekkel, festett mennyezettel és nemesfa burkolatokkal. Mily békésség töltötte el azon a helyen, mikor feltárta a penge történetét, ami meggyőződése szerint végzett lord Fazeley-vel! Az előkelő dendi holtan omlott a lábai elé, mikor elhagyta a London Daily Gazette szerkesztőségét, s bár a hatóságok nem tartottak igényt a közreműködésére, kötelességének érezte, hogy alaposan utánajárjon a fegyverrel kapcsolatos gyanújának.

Kesgrave is jelen volt a múzeumban, zavarba ejtő könnyedséggel furakodott az életébe és a nyomozásába, amit így utólag már tagadhatatlan vonzalma jeleként értékelt. A tény, hogy a termet megnyugtató jelenlétével azonosította, magyarázatot adott a hely csáberejére – szerelmesét vágyta a közelében tudni azon a helyen, ahol egykor önfeledten kacarásztak.

Természetes késztetés, döntötte el, némiképp szabadkozva.

Az előző esti események oly bizarrnak és elrugaszkodottnak, már-már földöntúlinak tűntek, hogy önkéntelenül is eltűnődött, megtörténtek-e valójában. Tényszerűen tudta, hogy Taunton márkija végezni akart vele, miután most is hátán viselte a karcolásokat, melyeket a nekifeszülő kőkorlát okozott, miként ruhájának kormos, fekete foltjai is arról árulkodtak, hogy épp csak kiszabadult halálos szorításából, mikor egy fáklyával felé kapott. Ugyanakkor kézzelfogható módon semmi sem bizonyította, hogy Kesgrave megcsókolta, így nem támaszkodhatott másra, csakis a saját emlékeire, melyek az idő előrehaladtával mind megbízhatatlanabbnak tűntek.

Eljegyzése egyetlen megdönthetetlen bizonyítékát nénikéje kitartó fáradozása szolgáltatta, mellyel igyekezett aláásni. Mi oka lett volna erre, ha mátkasága csupán termékeny képzeletének szüleménye?

Bárcsak alkalma lett volna az este folyamán még egyszer szót váltani Kesgrave-vel! Akkor most biztosan nem emésztené ez a kóros bizonytalanság. Sajnos, miután kiszolgáltatta őt a behízelgő társasági matrónák hordájának, a herceg a házigazda társaságában eltűnt, hogy csak egyetlen röpke alkalommal bukkanjon fel újra, elrabolni a bálteremből lord Hartlepoolt. Egy tünékeny pillanatra még tekintetük is találkozott a táncparkett felett, szót azonban nem váltottak, így mit sem tudhatott bizalmas körben zajló társalgásuk tartalmáról.

Megpróbált elidőzni a bálon, hogy némi képet kapjon Taunton sorsáról, ám Vera néni, abbéli aggodalmában, hogy az estély izgalmai tovább gyengítették unokahúga másként is törékeny lelki egyensúlyát, ragaszkodott ahhoz, hogy nyomban a vacsora után távozzanak. Noha vélelmezett törékenységét csak nagynénje találta ki, magyarázatként addig szófogadó unokahúgának újsütetű hajlíthatatlanságára, Bea túlságosan fáradtnak érezte magát a parttalan vitához, és jámboran meghajolt nénikéje utasításai előtt. Talán több erőfeszítést szánt volna a maradásra, ha úgy látja, bármi hasznosat megtudhat házigazdáitól vagy Kesgrave-től, ám a kínosan hosszúra nyúlt étkezés nyilvánvalóvá tette, hogy aznap este már nem derül ki más, csak hogy mily kevés esélye van egy leendő hercegnének békében elkölteni a vacsoráját. A megjelenésére vonatkozó burkolt megjegyzések (melyeknek alig fele utalt a Tauntonnal való nyílt konfrontáció következményeire) olyan kérdésekkel váltakoztak, melyek a herceggel való korábbi kapcsolatát firtatták. A társaság figyelmét elkerülte a bimbózó románc, ez a felületesség pedig mély rosszallást szült, amiért valamiért őt tartották felelősnek.

Ó, maga agyafúrt teremtés!

Nem bóknak szánták.

Abbéli reményében, hogy ráirányíthatja a figyelmet Taunton alávalóságára, ami mégis csak súlyosabb az övénél, próbálta elmagyarázni, hogy ruhája a márki tettlegessége nyomán került ilyen állapotba, de senki sem figyelt rá. Szemlátomást mindenki afelé hajlott, hogy valami körmönfont módon sikerült megperzselnie magát az egyik fáklyával, mire Taunton a segítségére sietett.

Ennél sértőbb feltételezéssel nem is élhettek volna.

Mintha még Abercrombie grófnéja, a Fazeley-ügy korábbi gyanúsítottja is egészen elbutult volna az eljegyzés hírére, pedig korábban segítő kezet nyújtott neki a márkit illető nyomozásban, és bizton számított rá mint szellemes társalkodópartnerre. Ő, aki alig egy órája még Beát korholta, amiért elmulasztott neki segíteni egy igen fontos ügyben, bárgyún locsogott, és minden közelben ülővel tudatta, hogy az eljegyzés csakis az ő machinációjának köszönhetően jött létre.

Hallgatni alig bírta.

Igaz, őladysége megnyugvással szolgált felé, mikor kételkedett abban, hogy a herceg valaha is viszonozza az érzéseit, de azt sugallani, hogy ő hozta tető alá a frigyet? Lady Abercrombie éppenséggel arról biztosította, hogy ügye teljesen reménytelen, és figyelemelterelés gyanánt egy nyomozást javasolt. Ő aztán sohasem adott bármi okot a…

Bea megdermedt, amint elismételte magában: figyelemelterelés. Pontosan ez kell neki, s ugyan mi kötheti le hatásosabban a figyelmét, mint egy megoldandó rejtvény?

Tüstént balra fordult, és eltökélt léptekkel lady Abercrombie Grosvenor Square-i rezidenciája felé vette az irányt. Boldogsággal töltötte el a tudat, hogy rátalált céljára. Nem is akármilyen célra – valamire, amiben kimagaslott. Habár senki sem várta egy jól nevelt ifjú hölgytől, még kevésbé tőle, hogy sikerrel göngyölítsen fel gyilkossági ügyeket, a feladat valamiért tökéletesen illett hozzá. Családja éveken át tartó csendes megfigyelése fogékonnyá tette a részletek iránt, míg rajongásig fokozott könyvszeretete révén számtalan olyan obskúrus tény birtokába került, ami meglepően hasznosnak bizonyult.

Egy tóvidéki estélyen fedezte fel ebbéli rátermettségét, mikor az éjszaka közepén az egyik vendéget brutális támadás érte a könyvtárban. Noha semmi oka nem volt közbeavatkozni, Kesgrave hercegének döntése, mellyel öngyilkosságnak titulálta az incidenst, nem hagyott más lehetőséget. Miután kielégítő, ámbár szerfelett kínos módon megoldotta az ügyet (nénikéje kioktatása nélkül is tudta, hogy a gyilkosok leleplezése mennyire összeegyeztethetetlen a társasági jómodorral), a sors egy újabb sajnálatos esetet sodort az útjába szegény lord Fazeley képében. Mikor legközelebb tanulmányozott egy holttestet – egy Indiából nemrég hazatért egykori ópiumkereskedőét –, azt már semmiképp sem nevezhette puszta véletlennek. Kifejezetten az ő szakértelméért folyamodott a tóvidéki estély egyik résztvevője, aki fel- és elismerte képességét, mellyel átrostálta a bizonyítékokat, és előállt a kézenfekvő magyarázattal.

Most pedig lady Abercrombie készült megbízni őt egy hasonlóan izgalmas feladattal. Egy nyomozással, ami hatásosan elterelhette figyelmét Vera néni lakájok és védtelen hercegek körül forgó locsogásáról.

Mikor a szépséges özvegy belibbent az extravagáns szalonba, melyet szigorú következetességgel egy keleti hárem képére formált, most is megkapó fellépésével szembesülve Bea óhatatlanul is felidézte magában első találkozásuk emlékét. Miként most, őladysége akkor is pompásan festett mélyen kivágott ruhájában, ami hatásosan közszemlére tette megannyi vonzó tulajdonságát – sötét szemeit, buja ajkait, fénylő fekete fürtjeit, telt kebleit. Kesgrave, aki kedvesen csak Tillynek hívta a grófnét, tüstént elővette legfinomabb udvari modorát, és mélyen meghajolt, amiért Bea ki is gúnyolta, amint elhagyták a házat.

A jelenet hatására simogató gyengédséggel gondolt a hercegre, és melegen mosolygott lady Abercrombie-ra.

– Ó, kedvesem, annyira örvendek, amiért felkeresett! – Őladysége megragadta mindkét kezét, és levonta a pamlagra. – Morton tüstént hoz teát és süteményt, hogy illően szót válthassunk, de most már el kell mondania mindent. Tudni akarok minden apró részletet. Micsoda diadal! A társaságot azóta nem érte ily készületlenül egy hercegi eljegyzés híre, mióta a Gunning nővérek egy huszáros rohammal bevették a várost. Az édesanyja magánkívül lenne az örömtől, ebben biztos vagyok, s nem