Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖTET

ELSŐ FEJEZET Származásom dicsérete

MÁSODIK FEJEZET Apám, anyám

HARMADIK FEJEZET Gyermekkorom

NEGYEDIK FEJEZET Isten dicsérete s anyámé

ÖTÖDIK FEJEZET Meretlein

HATODIK FEJEZET Továbbiak a jó isten felől

HETEDIK FEJEZET Folytatódnak a Margit asszonyról szóló dolgok

NYOLCADIK FEJEZET Gyermeki bűntett

KILENCEDIK FEJEZET Iskola derengése

TIZEDIK FEJEZET A játékos gyermek

TIZENEGYEDIK FEJEZET Színházi dolgok

TIZENKETTEDIK FEJEZET A könyves família. Hazudságos idők

TIZENHARMADIK FEJEZET Fegyverek kikelete. Kora eladósodás

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Legénykedők, adósságcsinálók és nyárspolgárok gyereksorban

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Csöndes békesség. Az első ellenség és pusztulása

TIZENHATODIK FEJEZET Ügyetlen mesterek, vásott növendékek

TIZENHETEDIK FEJEZET Menekülés az anyatermészethez

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Az atyafiság

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Új élet

HUSZADIK FEJEZET Pályasejtelmek

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Vasárnapi idill. Az iskolamester és gyermeke

MÁSODIK KÖTET

ELSŐ FEJEZET Pályaválasztás. Anyám és tanácsadói

MÁSODIK FEJEZET Judit és Anna

HARMADIK FEJEZET Paszuly-románc

NEGYEDIK FEJEZET Haláltánc

ÖTÖDIK FEJEZET Kezdődik a munka. Habersaat uram s az ő iskolája

HATODIK FEJEZET Lidérc

HETEDIK FEJEZET Az előbbi folytatása

NYOLCADIK FEJEZET Megint kitavaszodik

KILENCEDIK FEJEZET A filozófus- és leányháború

TIZEDIK FEJEZET Törvény a lugasban

TIZENEGYEDIK FEJEZET Hitbeli fáradságok

TIZENKETTEDIK FEJEZET Konfirmáció

TIZENHARMADIK FEJEZET A farsangi színjáték

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A Tell

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Asztali beszélgetések

TIZENHATODIK FEJEZET Esti táj. Brunecki Berta

TIZENHETEDIK FEJEZET Az irgalmas barátok

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Judit

HARMADIK KÖTET

ELSŐ FEJEZET Munka és szemlélődés

MÁSODIK FEJEZET Csoda. Egy igazi mester

HARMADIK FEJEZET Anna

NEGYEDIK FEJEZET Judit

ÖTÖDIK FEJEZET Bolond mester, bolond tanítvány

HATODIK FEJEZET Szenvedni, élni…

HETEDIK FEJEZET Anna halála és temetése

NYOLCADIK FEJEZET Judit is elmegy

KILENCEDIK FEJEZET A kis kutyabőr

TIZEDIK FEJEZET A koponya

TIZENEGYEDIK FEJEZET A festők

TIZENKETTEDIK FEJEZET Mások szerelmei

TIZENHARMADIK FEJEZET Megint farsang

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Farsangi háború

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Rosszkedv

NEGYEDIK KÖTET

ELSŐ FEJEZET A borghesei vívó

MÁSODIK FEJEZET A szabad akaratról

HARMADIK FEJEZET Életmódok

NEGYEDIK FEJEZET A fuvolás csoda

ÖTÖDIK FEJEZET A munka titkai

HATODIK FEJEZET Hazai álmok

HETEDIK FEJEZET Tovább álmodom

NYOLCADIK FEJEZET A vándor koponya

KILENCEDIK FEJEZET A grófi kastély

TIZEDIK FEJEZET Forgandóság

TIZENEGYEDIK FEJEZET Schönfund Dorka

TIZENKETTEDIK FEJEZET A megfagyott keresztyén

TIZENHARMADIK FEJEZET A vasbálvány

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Visszatérés és Ave Caesar

TIZENÖTÖDIK FEJEZET A világ sorja

TIZENHATODIK FEJEZET Isten asztala

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gottfried Keller

ZÖLD HENRIK

fordította:
Ignotus Pál

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-458-0 EPUB
ISBN 978-963-559-459-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1855

a mű eredeti címe:
Der grüne Heinrich

az elektronikus változat az 1909. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Arnold Priestman (1854 – 1925) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖTET

ELSŐ FEJEZET
Származásom dicsérete

Apám parasztfi volt, ősrégi faluból való, mely nevét attól az alemán embertől vette, ki a földosztás idején azon helyt szúrta lándzsáját a földbe, s oda építette udvarát. Minek utána, századok rendjén, a névadó nemzetségnek a népben nyoma veszett, valamely hűbéres úr predikátumnak váltotta a falu nevét, s kastélyt épített, melyről ma már senkisem tudja, hol állott, s ezenképp nem tudni azt sem, mikor halt meg ama nemzetségből az utolsó nemes ember. De a falu még megvan, s egyre népesebb és elevenebb, míg a néhány tucat predikátum változatlan maradt, s futnia kellett, ivadékról-ivadékra, mind a számos és messzeágazó nemzedékek számára. A kis temetőkert, mely a vén létére is mindig szép fehérre meszelt templomot körülveszi, minden földestül valósággal az elébb járt nemzedékek feloszlott csontjaiból áll; nincs lehetősége, hogy tíz lábnyi mélységig bár egy porszem akadna, mely vándorlását nem emberi tetemen át vette s nem segített egykor a többi földet fölhányni. De nyilván túlzók, s megfeledkezem a négy szál fenyődeszkáról, mely minden alkalommal maga is belekerül a földbe, s környös-körül a zöld hegyekről ugyanolyan régi óriás nemzetségektől származik; meg elfelejtettem a halottasingek becsületes durva vásznát, melyezeken a mezőkön termett, itt szőtték s fehérítették, s éppúgy a famíliához tartozik, mint ama fenyődeszkák, s nincs akadályára, hogy a mi temető-kertünk földje csak oly jó hűvös és fekete legyen, mint bármely egyébé. A fű is buján zöldéi rajta, rózsa meg jázmin isteni rendetlenségben s bőségben lepi el, úgyhogy nem is egyes tőben ültetik a sírra, hanem a sírt kell belevágni a virágerdőbe, s csak a sírásó igazodik el e kuszaságban, hogy mely mezsgyénél kell megkezdeni a friss ásást.

A falunak alig van kétezer lakosa, kik közül egypár száznak csomónként ugyanaz a neve - ám ezeken belül legfeljebb húszán vagy harmincan tartják az atyafiságot, mert emlékezésük ritkán száll fel a dédapákig. Az idők beláthatatlan mélységéből bukkanva föl a napvilágra, ezek az emberek úgy ahogy elsütkéreznek benne, tesznek-vesznek és óvják a bőrüket, hogy jól vagy rosszul megint eltűnjenek a sötétségben, ha órájuk ütött. Ha orron fogják magukat, kész a hitük, hogy harminckét ősapának szakadatlan rendje járt előttük, s ahelyett, hogy ezeknek egymásra következésén törnék a fejüket, inkább azon vannak, hogy maguknál ne szakadjon meg e lánc. Így esik, hogy környékünknek mindenféle meséit és csudálatos történeteit töviről-hegyire el tudják mondani, anélkül, hogy tudnák, hogy és mint történt, mikor nagyapó a nagyanyó fejét bekötötte. Minden virtusoknak ki-ki magát tudja gazdájának, legalább is azoknak, amelyek az ő sorában az ő számára igazi virtusok, - ami pedig a rossz cselekedeteket illeti: a parasztnak csak oly oka van rá, mint az úrnak, hogy az apákét feledségbe temetettnek kívánja, mert hiszen bármily nagyra tartó is, néha mégis csak ember ő is.

Nagy kerek tag föld meg erdő elpusztíthatatlan gazdag vagyona a lakosoknak. E gazdagság elejétől fogva nagyjában egyforma volt; ha olykor-olykor egy-egy eladó leány egy részt magával visz is, viszont a legények gyakori portyázással nyolc órányira is eljárnak, s így gondoskodnak elegendő kárpótlásról, valamint arról is, hogy a lelki hajlandóságok s a testi ábrázatok kellőképp sokfélék maradjanak, amiben bölcsebb és mélyebb átlátást mutatnak az egészséges továbbtenyésztés iránt, mint számos gazdag patríciusi vagy kalmárváros, s mint az Európa-beli fejedelmi nemzetségek.

Ám a birtok megoszlása évről-évre meg-megváltozik egy keveset, s fél század leteltével szinte rá sem ismerni többé. A tegnapi koldus fiai ma tehetősei a falunak, ezeknek utódjai pedig holnap már lenn tengenek-lengenek a középosztályban, hogy aztán vagy egészen elszegényedjenek, vagy megint föllendüljenek.

Apám oly korán meghalt, hogy nem is hallhattam, amiket a maga apjáról beszélhetett; erről az emberről hát jóformán semmit sem tudok; csak annyi bizonyos, hogy az ő idejében a tisztes nincstelenség sora az ő szűkebb famíliájára került. Minthogy föl nem tehetem, hogy teljesen ismeretlen dédapánk semmirekellő szerzet lett volna, alkalmasint úgy lehetett, hogy nagy gyermekáldásban vagyona szétforgácsolódott, aminthogy van is egy csomó távoli atyámfia, akiket elmémben alig tudok már hova tenni, s akik hangya módjára nyüzsögve éppen abban a járatban vannak, hogy a mindenféleképp szétaprózott s átszántott telkek egy jó részét megint magukhoz váltsák. De sőt nem egy öreg közülük egy ideig ismét gazdag volt, s gyerekei megint elszegényedtek.

Az akkori időbeli Svájc nem az volt már, mely Werther követségi titkár szemében oly nyomorúságosnak tetszett s ha a francia gondolatok zsenge vetését belepte is mindenféle osztrák, orosz, sőt francia szálláscéduláknak roppant hófúvása: a mediációs-alkotmány[1] mégis enyhe nyárutóját engedett meg, s nem gátolta apámat abban, hogy egy reggel ne legeltesse tovább a teheneit, hanem bekerüljön a városba, valami jó mesterséget megtanulni. Ez időtől fogva a falubeliek számára jóformán nyoma veszett, mert nehéz, de becsülettel megállt legény esztendők után hajlandósága mind merészebb röptöt véve, a messzeségbe vitte, s mint ügyes kőfaragó messze országokat bejárt. Ezen közben azonban a Waterlooi csata után kikelt szelíd pattanású papír bimbós tavasz mint mindenüvé, a svájci föld minden sarkába is elvetette az ő kékes gyertyafényét; apám falujába, melynek lakói a kilencvenes években szintén fölfedezték, hogy időtlen-idők óta köztársaságban élnek: ebbe a faluba is bevonult ünnepélyesen s minden cekkerestül és iskátulyástul a Restauráció nevezetű tisztes nemzetes asszony, s elhelyezkedett a kis fészekben, ahogy tudott Árnyas erdők, hegyek, völgyek, tele kedves kirándulóhelyekkel, sok halú, tiszta folyóvíz, s mind e jó dolgoknak messzi, élénk, még egypár lakott kastéllyal is büszkélkedő vidéken való megismétlődése: mindez egy egész had vadászó, halászó, táncos, énekes és evő-ivó vendéget hitt a városból a vidékbeli urakhoz. Annál könnyebben esett a mozgás, mert az abroncsos szoknyát s a parókát bölcsen ott hagyták, ahová a forradalom vetette, s a császárság görög viseletét öltötték fel, bár az ezen a vidéken egy kicsit rossz hírű volt. A parasztok álmélkodva nézték az ő úri asszonyságaiknak fehér libegésű istenasszony formáját, furcsa kalapjaikat, még furcsább ingvállukat, mely szorosan karjuk alatt volt övvel átszorítva. Az úri kormányzat pompája legnagyobb hullámát a paplakokba vetette. A svájcbeli vidéki reformált papok nem voltak oly szegény alázatos éhenkórászok, mint az ő északi tiszttársaik. Minthogy az ország egyházi javadalmai szinte csakis az uralkodó városok polgárai számára állottak nyitva, az uralom rendszerében mintegy kiegészítései voltak a világi tisztségeknek, s a papok, kiknek atyafisága a kardot forgatta, kivették részüket a hatalomból s a dicsőségből, tettek, vettek és kormányoztak a maguk módján, a többiek szerint, vagy gondtalan, vidám életre adták magukat. Többnyire már otthonról gazdagok voltak, s a vidéki paplakok inkább urasági kastélyokhoz hasonlítottak, - aztán sok nemes ember is akadt köztük, akiket a paraszt nemzetes tiszteletes uramnak volt köteles hívni. Hát ilyen ugyan nem volt az én falumbeli pap, gazdag meg éppen nem, de különben régi, városi családbeli lévén, személyében s háza tartásában a megtollasodott városiasság minden gőgjét, rangbeliségét s vidámságát egyesítette. Nagyra volt azzal, hogy mágnásnak láttassák, s egyházi méltóságába erőltetés nélkül játszott bele az érdes, katonás úriasság, mert azon időkben még nem igen ismerték, sem névről, sem valóságában a mai keneteskedő konzervatívságot. Volt is drága dolog a házában; a hívek bőven szolgáltatták, amit földjük meg istállójuk hozott, a vendégek maguk jártak az erdőségben nyúl, szalonka meg fogoly után, s mivel a hajtóvadászatnak még nem volt divatja, helyébe a parasztokat nagy halászatokra csalták tyúkkal-kaláccsal, ami mindig nagy ünneppel járt, s a paplak így sohase volt vidámság és lárma híján. Bejárták a vidéket keresztül-kasul, vége-hossza nem volt látogatásnak és vendéglátásnak; sátrat vertek, táncra kerekedtek alatta, vagy fölibe terítették a tiszta patakoknak s a görög menyecskék megfürödtek alattuk; megrohantak csapatostul valami hűs, magános malmot, vagy elmerülésig teli csónakokon tavakra s folyóvizekre szálltak, a pap mindenütt legelöl, rucázó puskával a hátán, vagy hatalmas spanyolnád bottal a markában.

Lelki szükséget e körökben nem igen ismertek; a pap világi könyvtára, aminőnek még magam is láttam, néhány ó-francia pásztorregényből állott, továbbá Geszner Idylljeiből, Gellert vígjátékaiból, s egy agyonolvasott példány Münchhausen kalandjaiból. Két vagy három kiszakított kötet Wieland nyilván a városból volt kölcsön véve és vissza nem adatott. Hölty verseit énekelgették, s legfeljebb az ifjúság, ha kapott Mathissonon. Maga a pap, ha ilyesmi került szóba, harminc esztendőn át állandóan azt kérdezte: „Olvasta a Klopstock Messiás-át?” s ha erre, természetesen, igen volt a felelet, óvatosan hallgatott. Egyebekben a vendégek sem tartoztak ahhoz a legfinomabb világhoz, mely az uralkodó érdekekkel egybevágó műveltségen megfeszített lélekkel munkál, s finom pallérozottsággal igyekszik gyarapítani, hanem a jókedvű osztályból voltak valók, melynek elég, ha amannak fáradsága gyümölcseit élvezi, s fejét nem sokat fájdítja, hanem éli világát, míg a búcsúba tart.

Ám a nagy dicsőség már magában hordta a romlás csíráját. Volt a papnak egy fia meg egy leánya, kiknek mind a kettejüknek hajlandóságai elütöttek a körülöttük valóktól. Míg a fiú, ki maga is pap volt s arra volt rendelve, hogy apját kövesse hivatalában, parasztlegényekkel barátkozott, naphosszat velük ődöngött a földeken vagy bejárt a marhavásárra és értő szemmel mustrálgatta az üszőket: a leány, amint csak tehette, szegre akasztotta a görög ruhákat, s kiszökött a konyhába s a veteményes-kertbe, arra vetve gondját, hogy a nyughatatlan vendégnépnek, ha kirándulásairól hazatér, harapni valója legyen. Ez a konyha nem is utolsó csalogatója volt a torkos városbelieknek, s a jól megművelt nagy kert szívós szorgalomról s nagy rendtudásról tett tanúságot.

A fiú az ő elrugaszkodását azzal koronázta, hogy egy jómódú tenyeres-talpas parasztlyányt vett el, annak házába hurcolkodott s a hat hétköznapon át annak földjét és jószágát látta el. Eljövendő magasabb tisztjére azzal készült, hogy magvetőül az istenadta magot gondos hajítással szórta a barázdákba, s a gazt valóságos gaz formájában irtogatta. Nagy volt ezen a paplakban az ijedség s a felháborodás, kivált, ha meggondolták, hogy a parasztmenyecske egykor háziasszonyként fog bevonulni oda, holott sem kellő magakelletéssel nem tud a fűben heverni, sem annak úri módja és rendje szerint nem tudja sem megsütni, sem feltálalni a nyulát.

Ezért közönségesen az volt a kívánság, hogy a leány, kinek első ifjúsága lassankint elvirult, vagy valamely rangjához hű ifjú lelkészt csaljon a házhoz, vagy egyéb mód maradjon meg sokáig annak együtt tartó lelke. Ám ezek a reménységek is hívságosak voltak.

[1] Új alkotmány, melyet 1803 elején Napóleon kényszerített rá Svájcra s mely különben szabadabb volt a réginél, mert egyenlő jogúvá tette a kantonokat, holott azelőtt voltak uralkodó és alattvaló kantonok. Ford.

MÁSODIK FEJEZET
Apám, anyám

Mert egy nap az történt, hogy az egész falut fölverte egy szép, karcsú férfi eljövetele, akin újszabású, finom zöld frakk volt, szűkre szabott fehér nadrág és sárgaszárú Suvarov-csizma. Ha esőre hajlott az idő, veres selyem ernyővel járt, s finom munkájú nagy aranyórája a parasztok szemében igen nagy úrnak mutatta. S úri hiedelemmel járt-kelt ide-oda a falu utcáin, barátságosan tért be az alacsony ajtókon, mindenféle nénémasszonyoknál és bátyámuramoknál téve tiszteletét, s nem volt más, mint a messze földet bejárt Lee nevű kőfaragólegény, aki hosszú vándorlegénységét dicsőséggel befejezte. Dicsőséggel, mondhatni, ha meggondoljuk, hogy tizenkét esztendővel azelőtt, mint tizennégyéves gyerek, szegényen és egy szál ruhában vándorolt el a faluból, majd mesterénél hosszú keserves munkával róva le a tanulóidőt, sovány iszákkal, kevés pénzzel ment idegenbe, most meg íme ilyenképpen tér vissza, valóságos úriemberképpen, ahogy a falubeliek mondogatták. Mert a rokonság alacsony házfedele alatt két hatalmas ládája állott: egyik színültig tele ruhával s finom fehérneművel, a másik mintákkal, rajzokkal és könyvekkel. Volt valami lendületes e huszonhatéves férfi egész t mivoltában; szeme mintegy a belső melegség és lelkesedés állandó fényétől égett; mindig felnémet nyelven beszélt, s a legsemmibb dolgoknak is legszebb és legjobb felét kereste. Bebarangolta volt Németországot keresztül-kasul, s minden nagyobb városban munkában állt; a szabadságharcok egész ideje egybeesett vándorlegény korával, s magába szíttá ama napok hangját és műveltségét, már amennyiben hozzáfért és megértette; kivált a jó középosztályoknak egy szebb és jobb világ eljövetelébe vetett reménységében osztakozott, semmit sem tudva azokról a lelki kényeskedésekről és hóbortokról, melyek az időt az úri társadalom némely részeiben elburjánzottak.

Csak egynéhány, vele egyformán gondolkozó munkabélije volt első, ritka, titkos csírája annak a megnemesedésnek s felvilágosodásnak, mely húsz esztendővel később a vándor kézmívesek rendjét átjárta, kik büszkeségüket vetették abba, hogy a legjobb és legkeresettebb munkások legyenek, s ennek révén, s szorgalom és mértékletesség segítségével megszerezték a hozzá valót, hogy elméjüket is kiműveljék, s már vándor esztendeikben is kívül-belül tiszteletreméltó és jóravaló emberül álljanak a világ előtt. Különben a kőfaragónak az ó-német építészet nagy munkái megvilágosították elméjét s besugározták útját, derűs művészi sejtelmekkel töltve el őt, s igazán csak most igazolva azt a homályos ösztönt, mely a legelő pástjától a város teremtő élete felé hajtotta. Vasszorgalommal tanult rajzolni, egész éjszakákat s ünnepnapokat töltött azzal, hogy mindennemű munkákat és mintákat lemásoljon, s minekutána vésőjét a legékesebb alakok és díszítések hallásaira is rá tudta járatni, s tökéletes lett a maga mesterségében, pihenése akkor sem volt, hanem megtanulta a kőmetszést, sőt olyan tudományokat is, melyek az építésnek egyéb ágaiba vágnak. Mindenütt nagy, nyilvános építkezésekhez igyekezett bejutni, ahol sokat láthatott és tanulhatott, s figyelmetessége hamar annyira juttatta, hogy építőmesterei csak annyi munkát adtak neki írószobájukban a rajzoló- vagy az íróasztal körül, mint künn az építés körül. Hogy aztán ott nem tette ölbe a kezét, hanem jó néhány ebédidőt arra fordított, hogy átrajzolja, amit talált, s kiszámítsa, amihez hozzájutott: az magától értetődik. Ilyen módon nem lett ugyan iskolavégzett s mindent kitanult művész, de mégis olyan valaki lett, akiben föltámadhatott a vakmerő eltökélés, hogy szülőföldje székvárosában jóravaló pallérmester akarjon lenni. Ezt a kimondott szándékot vallotta a faluban is, pereputtyának nagy álmélkodására, amely csudálkozás még növekedett, mikor finom kézelős inget öltve, s amily ékes felnémet beszéddel csak tudott, elvegyült a paplak francia-görög népessége közzé, s megkérte a paplyány kezét. A falusi hajlandóságú bátya közbenjárásával, vagy legalább is biztató példával szolgált: a hajadon a virágjában lévő kérőt hamar megajándékozta szívével, s a bonyodalmat, ami mindebből támadóban volt, hamar megoldotta a szülőknek hirtelen egymásra következő halála.

Ekképpen csendes lakodalmat ültek, s beköltöztek a városba, nem vetve többé ügyet a paplak tündöklő múltjára, - abba meg menten behurcolkodott a fiatal pap, teli szekér kaszákkal, sarlókkal, cséphadarókkal, gereblyékkel, vasvillákkal, roppant mennyezetes ágyakkal, rokkákkal, lengerebenekkel, az ő friss és helyre menyecskéjével, akinek füstölt szalonnája és kiadós gölödénye hamar kiszorított a házból s a kertből minden fátyolruhát, legyezőt és napernyőcskét. Csak egy fal pompás vadászfegyver, melyhez az utód is tudott, az csalt még ősz tájt egy-egy vadászt a faluba, s úgy ahogy megkülönböztette a paplakot a parasztházaktól.

A városban a fiatal pallér azon kezdte, hogy egy pár embert munkába állított, s maga is reggeltől estig dolgozva, minden fajta kisebb munkát elvállalt, s ezekben annyi ügyességgel és megbízhatósággal járt el, hogy egy esztendő sem telt bele, s üzlete máris kiterjeszkedett s hitele megállapodott. Olyan leleményes volt, olyan jóeszű, olyan ügyes és nem habozó, hogy csakhamar sok polgár kereste tanácsát és munkáját, ha építeni vagy átépíttetni valója akadt. Közben egyre azon igyekezett, hogy a szépet a hasznossal kösse össze, s örömest tette, hacsak az építtető hagyta, úgy, hogy nem egy díszítés, nem egy tisztább arányú ablak vagy párkány épült számukra, anélkül, hogy ezért a pallérjuk ízlését drágán kellett volna megfizetniük.

Felesége meg valóságos nekibuzdulással vitte a házat, melyet sok nemű munkás- és cselédnép tett igen hamar terjedelmessé. Tudással és hatalommal volt ura egy csomó nagy piaci kosár megtöltetésének s kiüresítésének, ijedelme volt a kofáknak, kétségbeejtője a mészárosoknak, akiknek az ő öröklött jogaik minden erejét neki kellett vetniük, hogy egy csontszilánkot vethessenek a latba, ha Leené asszony számára mérték a húst. Ha Lee mesternek magának nem kellett is semmi, s az ő számos princípiumai között a takarékosság első helyen állott, mégis úgy szeretett használni, s olyan jólelkű volt, hogy számára a pénz csak úgy ért valamit, ha akár ő, akár más valamit jó végre vihetett, vagy valakin segíthetett vele. Ezért csakis feleségének köszönhette, aki egy fillért sem adott ki ok nélkül, és büszkeségét vetette abba, hogy senkinek egy garassal kevesebbet vagy többet ne juttasson a járandónál: annak köszönhette, hogy egy-két esztendő múlva már volt egy kis megtakarított pénze, mely a hitellel együtt, aminek már nem volt híján, vállalkozó hajlandóságát bővebben táplálhatta. Régi házakat vásárolt össze a maga szakállára, amiket aztán lehordatott, s helyükbe mutatós polgári házakat épített, melyeket mindenféle maga kitalálású vagy idegen berendezéssel szerelt föl. E házakon többé-kevésbé nyereséggel adott túl, menten új vállalkozásokba kapva, s minden épületén rajt’ volt bélyege a forma- és gondolatbeli gazdagságra valló állandó törekvésnek. Ha a tanult építész nem is tudta mindig, hogy mindezeket az itt-ott elhelyezett ötleteket hová tegye gondolatban, és bizony rá kellett sütnie sok mindenre, hogy kusza vagy kirívó: mégis meg kellett adnia, hogy igazi gondolatok, s ha volt szíve hozzá, meg kellett dicsérnie ezt a szép igyekezetei az építkezésnek ama lelki szegénysége s ridegsége közepeit, mely azon időkben legalább a művészi világ félrébb eső tartományaiban dívott.

Ez a dolgos élet a fáradhatatlan embert egy széles kör közepébe tette, melyben a polgárok vonatkozásba fűződtek vele, s közülük egy szűkebb csoport egyérzésű s fogékony lelkű férfi vált ki, kiket mind eltöltött az ő szépre s jóra törő lankadatlan igyekvésével. A húszas évek közepe táján volt ez, mikor magában a polgári osztály kebelében számos művelt ember újra fölkapva a nagy forradalom megtisztult gondolatait, termékeny és hálás talajt munkált meg a júliusi napok számára, s a műveltség s az emberi méltóság nemes javait ápolta lelkes gonddal. Lee meg a többiek ezeknek voltak jóravaló folytatása a maguk vidékén s a munkás középosztályban, melynek gyökerei régtől fogva a vidéki nép mélységeibe nyúltak, amely ezeken át frissült föl. Míg ama tudósabbak s előkelőbbek az állam jövendő alakját, a bölcselet és a jog igazságait foglalták le maguknak: a fürge kézmívesek inkább maguk közt és lefelé dolgoztak, s csak úgy a maguk egyszerű parasztesze szerint igyekeztek úgy berendezkedni, amily jól csak tudtak. Sok mindenféle egyesületbe álltak, nem egybe elsőbe a maga nemében, amelynek célja többnyire valami biztosíték volt a tagok vagy hozzátartozóik számára. Összeálltak iskola állítására, hogy a kis ember a fiát jobban nevelhesse; egyszóval: egy egész csomó effajta s akkori időben még új és érdemes intézmény adott e jó népeknek dolgot, s egyben maguk művelésére is alkalmat. Mert számtalan összejövetelekben minden rendű statútumokat kellett megtervelni, megbeszélni, átnézni, jóváhagyni, főembert kellett választani, s kifelé-befelé jogokat és eljárásokat kellett megállapítani és megtartani.

Hozzájárult e sokféle hatáshoz s együtt hatott rájuk a görög szabadságharc, mely itt is, mint mindenütt, a nagy ernyedtség közepeit először verte föl megint s emlékeztette újra a lelkeket, hogy a szabadság ügye az egész emberiségé. A hellén tüntetésekben való részvétel a nem nyelvtudós hívekben is fölszította egyéb lelkesedésük mellett a nemes világpolgárt hevületet, s a nyílt elméjű iparosokról a bugrisság s a civiskedés utolsó színét is letörölte. Lee mindebben elül járt; megbízható és kezére járó barátja volt valamennyinek tiszta lelkéért, nemes elméjéért mindenki becsülte, sőt tisztelte. S annál boldogabbnak tekintették, mert hiúság azért nem töltötte el, sőt most fogott javában újra a tanuláshoz, hogy pótolja, amit még elérhetett. Erre serkentette barátait is, s csakhamar egy sem akadt köztük, akinek ne lett volna egész kis gyűjtemény, történelmi és természettudományi könyve. Minthogy ifjú korában majd valamennyinek egyformán szűkös neveltetésben volt része, valamennyiük előtt főképp a történelembe való behatolás gazdag és kiadós mezőséget tárt fel, melyet egyre nagyobb gyönyörűséggel jártak be. Vasárnap reggelenként egész szobákat töltöttek meg összejövetelükkel, vitatkoztak s elmondták egymásnak új felfedezéseiket, hogy teszem ugyanazon ok minden időkben ugyanolyan következéseket termelt, s egyéb effélét... Ha Schillert nem tudták is az ő bölcseleti munkái magaslataiba követni, annál jobban épültek történeti munkáin, s ilyen szemmel olvasták költői munkáit is, melyekbe, ezen mód egészen kézzelfoghatóan élték bele magukat, ha nem is igen ügyelve tovább arra a művészi számadásra, melyet a nagy férfiú magára rótt. Végtelenül elgyönyörködtek alakjain, s nem ismertek semmi effélét, amiben ekkora gyönyörűségük telt volna. Egyenletes, tüze s gondolatainak s nyelvének tisztasága hívebb tolmácsa volt az ő együgyű, szerény munkásságuknak, mint, a mai tudós világ nem egy Schiller-tisztelője mivoltának. De egyszerű és gyakorlati emberek lévén, az otthonkában való puszta olvasás nem elégítette ki őket. A jelentős eseményeket elevenen és színesen kívánták maguk előtt látni, s mivel az akkori svájci városokban állandó színházról szó sem volt, megint a Lee biztatására maguk szánták rá magukat, s maguk játszottak, ahogy tudtak. Persze: a színházat s a gépezetet hamarább nyélbe ütötték, mint ahogy a szerepüket megtanulták, s nem egyik a vállalt föladata nagysága felől azzal igyekezett magát ámítani, hogy kettőzött erővel vert be szögeket s fűrészelt ketté léceket - de nem lehet eltagadni, hogy a kifejezésbeli s viselkedésbeli ügyességnek, mely majd valamennyi akkori barátban megmaradt, jó része ezeknek a gyakorlatoknak volt köszönhető. Mikor idősebbek lettek, abbahagyták ugyan az effélét, de a tanulságos dolgok iránt való érzésüket híven megőrizték. Ha manapság azt találnák kérdezni, hogy honnan vették mindehhez a ráérő időt, hogy azért munkájuk és házuk kárát ne lássa: arra azt lehetne felelni, hogy elsőbb is friss és egyszerű emberek voltak, nem pedig tépelődők, akiknek minden cselekvéshez és a rendesen felül való munkához egy vagyont érő idő kell, hogy mindent elébb ízekre szedjenek és laposra tapossanak, mielőtt bekebelezik, másodszor pedig, hogy a reggel héttől este tízig való idő, ha egyenletesen használják föl, sokkal több időt tesz ki, mint a mai polgár hinné, ki azt boros-pohár mellett, dohányfüstben kvaterkázgatja el. Akkor még nem voltak egy had korcsmárosnak a hűbéresei, hanem jobbnak látták, hogy ősz tájt a nemes növényt maguk szüreteljék le, s nem volt egy sem e kézművesek közt, akár jómódú volt, akár szegény, aki ne szégyellte volna, ha az esti összejövetelek végén nem tud egy pohár karcossal szolgálni, hogy azt a korcsmából kellett volna hozatnia. Napközben egyet sem lehetett látni vagy legfeljebb futtában és titokban, a legények előtt dugva, hogy a másik műhelyébe könyvet vagy papírtekercset hozott volna, s ilyenkor olyanok voltak, mint az iskolásgyerekek, akik a pad alatt járatnak körül valami dicsőséges hadjáratra való tervet.

Ám ez izgalmas élet egyéb módon vált végzetessé.

Lee egy napon, az ő halmozott munkája s állandó megerőltetése közepett, igen kimelegedett, azután vigyázatlanul megfázott, ami egy veszedelmes betegség csíráját oltotta belé. S akkor aztán ahelyett, hogy kímélte volna magát, nem tudta sürgését-forgását abbahagyni, hogy maga is neki ne látott volna, ahol valami tennivaló volt. Már az ő sokféle rendes kenyérkeresete is lefoglalta egész munkásságát, melyről azt hitte, nem szabad csökkenteni. Számolt, tervelt, szerződést kötött, nagy utakat tett meg bevásárolni, egyazon percben fönnjárt az állvány tetején s lenn a pince fenekén, kikapta a napszámos kezéből a lapátot s maga emelt rajt’ egyet-kettőt, hatalmasat, türelmetlenül nekifeküdt az emelő rúdnak, hogy valami roppant kőterhet lecsúsztasson vele, s ha sokallotta, míg az emberei odajöttek, a gerendát is fölkapta vállára, hogy lihegve vigye, ahová való, s ekkor aztán, pihenés helyett, még azon este valamelyik egyesületben élénken adott elő vagy késő éjszaka egészen színét váltva járt a színpadon, tüzesen fölhevülve, dicső eszmékkel való fáradságos birkózásban, mely még jobban meg kellett hogy erőltesse, mint a nappali munka. A vége az lett, hogy hirtelen meghalt, fiatal, viruló ember létére, olyan korban, melyben mások csak belefognak életük munkájába, java tervelgetése és reménységei közepett, s nem látva már az idő virradását, melynek barátaival együtt oly bizakodva nézett elébe. Feleségét, egy ötesztendős kis fiúval hagyta itt magára - s ez a fiú én vagyok.

Aminek az ember híjával van, azt a sorssal való számadásában kétszer drágábban írja, mint amije megvan. Ezért is anyámnak hosszú elmondásai mind nagyobb áhítozással töltöttek el apám után, kit már nem ismertem. Legvilágosabb róla való emlékem különösképpen teljes egy esztendővel halála elé esik, egy különváló szép pillanatra, mikor egy vasárnap este karján vitt a földekre, kihúzott a földből egy burgonyabokrot, megmutatva duzzadó gumóit, már akkor is azon igyekezve, hogy átlátást ébresszen bennem s a teremtő iránt való háládatosságot. Most is látom még zöld ruháját s a fényes ércgombokat arcom közelében, s csillogó szemét, melybe álmélkodva néztem a burgonyabokor mellől, amit magasan tartott a levegőbe. Anyám gyakran dicsérte aztán hogy ő meg a velünk járt szolgáló mennyire épültek az ő szép beszédjein. Még korábbi napokból is megmaradt előttem a képe, idegenül és meglepően teljes hadi készültségében, ahogy egy reggel elbúcsúzott tőlünk, többnapos gyakorlatra vonulva, - s mivel vadász volt, e kép is egybeesett számomra a kedves zöld színnel s az érez vidám csillogásával. Ám utolsó idejéből csak kusza képem maradt s főképp arca vonásaira már nem tudok emlékezni.

Ha meggondolom, hogy hív szülék még legrosszabb gyermekükön is mily hévvel csüggenek s nem tudják szívükből számkivetni, úgy mindenképp természetellenesnek ítélem, ha úgynevezett tisztességes emberek az ő nemzőiket elhagyják és veszni hagyják, amiért rosszak vagy szégyenben élnek, s dicsérem annak a gyermeknek a szeretetét, ki lerongyolódott és megvetett apját nem hagyja el s nem tagadja meg, s megértem a leánynak végtelen, de magasztos fájdalmát, ki bűnbeesett anyja mellől a vérpadon sem tágít. Ezért nem is tudom, vajon különösen uraskodó érzés-e, hogy kétszeresen boldognak érzem magam, amiért becsületes és tisztelt szülőktől származom, s az volt-e, hogy elpirultam az örömtől, mikor embersorba kerülve, először gyakorlottam mozgalmas időkben polgári jogaimat, s ilyenkor, gyűléseken, nem egy idősebb ember lépett hozzám, megszorította kezemet, azt mondván, hogy barátja volt apámnak s örül, hogy most ott lát a helyén; majd még többen jöttek oda, mindegyik ismerte „azt a derék embert”, s mind azt remélte, hogy méltóan követem. Nem tudom megállni, bármennyire át látom is hívságát, hogy gyakori légvárakat ne építgessek, s ki ne számítgassam, mennyire vittem volna, ha apám meg nem hal, s a világ minden teljességével kora ifjúságomtól fogva nyitva állott volna számomra; a derék ember minden nap egy lépéssel tovább vitt volna s második ifjúságát élte volna át bennem. Amennyire idegen, de ugyanúgy irigylendő előttem a testvérek együtt élése s nem tudom megérteni, mint szakadhatnak el egymástól, hogy egyebütt keressenek barátokat: annyira újnak, érthetetlennek, irigylendőnek tetszik előttem, bár mindennap látom, apa és felnőtt fia közt a viszony - annál ilyenebbnek, mentül fáradságosabb gondolatban kifejtenem, s a soha át nem éltet magam elé képzelnem.

Ilyenképpen meg kell elégednem annyival, hogy mentői előbb megférfiasodom és haladok sorsom felé, annál inkább ura leszek magamnak s lelkem mélyében -csöndben elgondoljam: Mit cselekednék ő a te helyeden, s ha élne, mint ítélne vajon a te cselekedetedről. Az - élet delelőjéről lépett vissza a kifürkészhetetlen mindenségbe, az élet örökbe vett aranyfonalát, melynek kezdetét senkisem ismeri, az én henye kezemben hagyva. Az én sorsom az, hogy becsülettel bogozzam bele a sötét jövendőbe, vagy egészen meg is szakítsam, ha én is meghalok. - Sok esztendő múltán anyám hosszú időközönkint újra meg újra úgy álmodott vele, hogy hosszú útról vagy messzeségből tért vissza, szerencsét és örömet hozva magával. Reggel aztán mindig elmesélte álmát, maga mély elmélázásba s emlékezésbe merülve, míg én, szent borzongástól átjárva, próbáltam elgondolni, milyen szemmel nézne rám az a drága ember, s mi válnék abból, ha egy napon valóban megjelennék ilyen mód.

Mentől homályosabb a kép, mely külsejéről él bennem, annál világosabban és tisztábban épült fel előttem az ő belső mivolta, s e nemes kép számomra részévé lett a nagy végtelenségnek, melyben legvégsőbb gondolataim összefutnak, s melynek oltalmában vélek e világban járni.

HARMADIK FEJEZET
Gyermekkorom

Első istenes tudományom
Iskolapadok

Az apám halála után való első idő özvegye számára a gyásznak s a gondnak nehéz ideje volt. Minden hagyatéka függőben maradt hátra, s hosszas tárgyalások kellettek, hogy tisztázódjanak. Szerződések teljesítés közben szakadtak meg, vállalkozások megakadtak, nagy folyó számlákat kellett beváltani s be is hajtani minden felé; építő készleten veszteséggel kellett túladni, s kétséges volt, hogy a dolgok a percben volt állása közepett marad-e egy fillér is, amiből a gondba borult asszony megéljen. Törvénybeli emberek jöttek, lepecsételgettek, majd lefeszegették; a megboldogult barátai meg számos üzletemberek jöttek-mentek, tettek-vettek; átnéztek, számítgattak, különrendeztek és dobra üttettek. Vevők s új vállalkozók jelentkeztek, s igyekeztek az árakat lejjebb nyomni vagy többet kaparítani magukhoz, mint amennyijük járt. Olyan lárma volt, olyan izgalom, hogy anyám, ki éber szemmel állt résen, a végén már nem tudta, hogyan segítsen magán. Lassanként lehiggadt a zavar, az üzletek rendre lebonyolódtak, kötelezettségek beváltattak, járandóságok biztosíttattak, s ekkor kiderült, hogy vagyon egyéb nem maradt, mint legutóbbi lakóházunk. Magas vén épület volt, sok helyiségű, aljától tetejéig lakott, mint a méhkas. Atyám azzal a szándékkal vette, hogy újat építsen helyébe - de mivel ódon építkezésű volt, s ajtóin és ablakain értékes művészi munka nyomai maradtak, nehezen szánta rá magát, hogy lebontassa, s egyelőre maga lakott benne egy had lakóval. A házra volt ugyan egy és más betáblázás, de az ügyes ember hamarjában olyan jól rendezte és adta bérbe, hogy a bérből megmaradó évi fölösleg hátramaradottjainak elég volt az ő szerény életükre.

Legelsőbb is abba fogott anyám, hogy minden fölöslegeset megszüntessen vagy szűkebbre fogjon, s ilyenbe vétetett mindennemű szolgáló kéz is. Ez özvegyi sor csendjében támadt első eszmélkedésem, mely gazdáját gyakorlatul föl-levitte a lépcsőn, a ház belsejében. Az alsó emeletek sötétek, - a szobákban a szűk utca miatt, folyosókon meg lépcsőházakban azért, mert minden ablak szobából nyílott. Egy pár bemélyedés és szárnyfolyosó nevelte e homályt s e kuszaságot, s még felfedendő titkokul állott előttem - de mentül magasabbra hág az ember, annál világosabb és barátságosabb a ház, mert a legfelsőbb emelet, ahol mi laktunk, túl nő a szomszéd házakon. Egy magas ablak bőséges fényt vet a szellős eszterhéj sokféleképp áttört lépcsőzetére és különös fakarzataira, ami mind világos ellentéte a mélység hűs sötétjének. Lakószobánk ablakai teméntelen sok apró udvarra néztek, amilyeneket gyakran zár magába egy-egy házcsoport, s rejtett, kellemetes zümmögésüket az utcán nem sejteni. Napközben órák hosszat elnéztem e kis udvarok belső házi életét; kicsi kertjeik kis paradicsomok voltak szememben, ha délutáni napfény sütött rájuk, s lágyan libegett bennük a kiteregetett fehérnemű. Csudálatosan idegennek és mégis ismerősnek tetszettek előttem a messziről látott emberek, ha aztán egyszerre szobánkban találtam őket s édes anyámmal beszélgettek. A magunk kis udvarában magas falak közt egy csöppecske pázsit húzódott meg, két berkenyebokorral; egy fáradhatatlan kutacska csorgatta vízét egy egészen megzöldült kőmedencébe - s az egész zug hűvös, szinte megborzongtató, kivéve nyáron, mikor a nap egy pár órát odasüt. Ilyenkor a rejtett pázsit zöldje kapunyitáskor a sötét folyosón át oly kacérul nevet ki az utcára, hogy az arra menőt szinte kert után való honvágy fogja el. Ősszel ezek a napsütések egyre kurtulnak és enyhülnek, - s ha aztán a két bokor levelei megsárgulnak, bogyói kipirosodnak, a vén falak bús aranyszínbe borulnak, s a kutacska vize egy csepp ezüstöt vegyít hozzá: ez a kis elzárt hely oly csodálatosan, mélabúsan megkapó, hogy az ember lelkét úgy elteli, mint a legmesszebb kilátású vidék. Különben napszállatkor figyelmem a házak mentén a magasba szállt, mind magasabbra, mentől jobban kivörösödött s színpompába derült a háztetők világa, melyen ablakainkból végignézhettem. E háztetők mögött egyelőre véget ért számomra a világ - mert a havasok illatos koszorúját, mely az utolsó fedélcsúcsok mögött még félig-meddig meglátszik, sok ideig, mivel a földdel nem láttam összekötve, egynek néztem a felhőkkel. Mikor később először ültem lovagolvást ami magas és irdatlan háztetőnk legfelsőbb gerincén, s végignéztem a tó teljes szétterülő pompáján, melyből a hegyek kemény formában emelkedtek ki zöld lábukon, akkor persze már messzebb kirándulásokból ismertem a természetet. Most azonban váltig mondhatta anyám, hogy azok nagy hegyek s az isten mindenhatóságának tanúságai: nem tudtam őket jobban megkülönböztetni a felhőktől, melyeknek vándorlása és váltakozása foglalkoztatott esténkint egyedül s melyeknek neve éppoly üres szó volt a számomra, mint a hegy szó. Mivel a messzi havas csúcsok hol elfedve, hol világosan vagy sötéten, fehéren vagy veresen jelentkeztek, nyilván valami eleven, csudálatos, hatalmas dolgoknak néztem őket, mint a felhőket is, s egyéb dolgokat is elkereszteltem hegynek vagy felhőnek, ha tiszteletet vagy kíváncsiságot keltettek bennem. Még most is, bár gyengén, megcsendül a fülemben, s azóta sokat el is mondogatták nekem, hogy az első asszonyi alakot, mely megtetszett nekem, s aki egy szomszédból való leány volt, fehér felhőnek neveztem a hatás szerint, mellyel fehér ruhájában megkapott. Már több okkal híttam hegynek főképp egy magas és elnyúlt templomfedelet, mely hatalmasan túlemelkedett minden házcsúcsokon. Nyugatnak néző széles teriméje a szemem számára megmérhetetlen mezőség volt, melyen mind újabb gyönyörűséggel pihent, ha a nap sugarai rávetődtek - s a sötét város fölött ez a lejtős, veresen izzó sík volt igazában az én számomra az, amit különben boldog ligeteken vagy mezőségeken ért a képzelet. A fedélből karcsú, tűnyi hegyes tornyocska nőtt ki, melynek hegyén csillogó aranykakas forgott. Ha alkonyaikor megszólalt csengettyűje, anyám istenről beszélt nekem s imádkozni tanítgatott; én megkérdeztem: mi az isten? ember? s azt felelte: nem, az isten lélek! A templom fedele lassankint elmerült a szürkeségbe, a fény feljebb kúszott a kis tornyon, míg végre már csak az aranyozott szélkakason csillogott - s egy este hirtelen azon a hiten kaptam magamat, hogy ez a kakas az isten. Valami homályos jelenvalóságban szerepelt is kis gyermekimáimban, melyeket nagy gyönyörűséggel tudtam elmondogatni. De mikor aztán egy képeskönyvet kaptam, melyben egy pompásan tarkázott tigris is le volt képezve, ültében, igen tekintélyesen: istenről való elgondolásom lassankint erre szállt át, anélkül azonban, hogy csakúgy, mint a kakasról, egy szó véleményt is mondtam volna minderről. Egészen belső elgondolások voltak ezek, s csak ha isten nevét ejtették ki előttem, akkor libegett képzeletemben elébb a csillogó madár, majd később a szép tigris. Fokonkint ha nem is világosabb kép, de nemesebb felfogás vegyült gondolataimba. Miatyánkomat, melyet tagoltsága és kerekded volta könnyen elmémbe vésett s ismétlését kellemetes gyakorlattá tette, mesterien imádkoztam el és sok változattal, hol ezt, hol azt a részét kétszer-háromszor is elmondván, vagy egyik mondatnak gyors elsuttogása után a következőt lassan, hangos nyomatékkal mondván el, s mindezek után visszafelé is elimádkozva, hogy a Miatyánk szó a végére esett. Ebből az imádságból afféle sejtelem ülepedett meg bennem, hogy az isten olyan valaki lehet, akivel egy-két okos szót csak válthat az ember, inkább, mint ama tigrisfajtájú állatokkal.

Ilyen mód éltem, ártatlanul, derűs vonatkozásban a legfőbb valósággal - nem tudtam sem szükségről, sem háládatosságról, se igazságról, se igazságtalanságról, s hagytam nyugodt lélekkel az istent istennek lenni, ha figyelmemet valami elfordította tőle.

Ám hamar alkalmam támadt, hogy tudatosabb összeköttetésbe kerüljek vele s először forduljak hozzá emberi igényeimmel, mikor, hat esztendős koromban, egy szép reggel egy szomorú teremben találtam magam, ahol vagy ötven-hatvan kis gyereknek meg leánynak taníttatása folyt. Hét más gyerekkel félkörben állva egy nagy betűkkel díszelgő tábla körül csöndesen és feszülten figyeltem az elkövetkezendőkre. Mivel mind új gyerekek voltunk, az igazgató-tanító - egy nagyfejű, durva vonású ember - maga vállalta az első óra vezetését, s felszólított bennünket, hogy nevezzük meg egyenkint azokat a furcsa figurákat. Valamikor, jórégen hallottam valahol a pumpernikkel[1] szót, s roppantál tetszett nekem, csak éppen, hogy semmi testi alakot nem találtam számára, és felvilágosítani sem tudott senki, mert az a micsoda, aminek ez a neve, tőlünk jó száz órányira járta. Most egyszerre a nagy német betűt kellett néven neveznem, mely szememben mindenestül igen különösnek és mulatságosnak tetszett. Hirtelen világosság szállt elmémbe és nagy biztossággal szóltam: Ez itt a pumpernikkel! Semmi kétségem nem volt, sem a világ felől, sem magam felől, sem a pumpernikkel felől, s szívem fenekéig boldog voltam, - de mentől komolyabb és magával megelégedettebb volt ábrázatom e percben, az igazgató annál huncutabb és szemtelenebb kópénak tartott, akinek rosszaságát menten meg kell törni. Nekem esett hát, s úgy megrázott egy percig, a hajamnál fogva, hogy szemem szám elállt bele. Ez a támadás, szokatlanságában s újdonságában, olyannak tetszett előttem, mint valami rossz álom, - azon percben nem is igen vettem föl, csak éppen némán és könnytelen, de nagy lelki szorongással néztem föl arra az emberre. Mindig bosszantottak az olyan gyerekek, akik, ha hibát követtek el, vagy egyéb visszásságba keveredtek, a legkisebb érintésre, vagy csak közeledtére is utálatos és fültépő jajveszékelésben törnek ki - s ha effajta gyerekek ez ordítozásuk miatt olykor dupla-porció verést kapnak, én viszont az ellenkező véglet betege voltam s ilyen ügyeimet bajaimat azzal vadítottam el, hogy egy könnyet sem tudtam bíráim előtt ejteni. Most is, mikor az igazgató azt látta, hogy nem is sírok, csak csodálkozva kapok fejemhez, újra nekem esett, hogy a nyilvánvaló dacosságot s megátalkodottságot gyökeresen kiirtsa belőlem. Ez már igazán fájt, de ahelyett, hogy bőgtem volna, szorongásom közepeit, esdekelve kiáltottam: De szabadíts meg a gonosztól! - istenre gondolva ezzel, kiről gyakran hallottam, hogy a szorongatottaknak segítő apja. Ennyi meg éppen túlságos sok volt a derék igazgatónak; az eset rendkívüli eseménnyé nőtt, menten ki is eresztett a kezéből, őszinte aggodalommal töprenkedve, micsoda elbánás volna itt helyénvaló. Délelőttre elbocsátottak bennünket, engem ő maga kísért haza. Nekem csak ott eredt el a könnyem, titokban, amint az ablaknak fordulva álltam, s homlokomról letörülve a kitépett hajat, elhallgattam, hogy anyámmal mily komoly tárgyalást folytat ez az ember, ki a mi szobánk szentségében kétszeresen idegennek és ellenségesnek tetszett előttem, s mint akarja anyámat meggyőzni, hogy valami gonosz tanítástól máris meglehetek mételyezve. Anyám éppúgy elcsodálkozott, mint mi ketten, s erősködött, hogy minkenképpen csöndes; gyerek vagyok, aki sohasem került el a szeme elől. és semmiféle rossz hajlandóságot nem mutatott. Furcsa ötleteim vannak ugyan olykor, de azok nem fakadnak rossz lélekből, - nyilván még bele kell egy kicsit szoknom az iskolába és jelentőségébe. Az igazgató színre megnyugodott, de csak fejcsóválva, s lelke mélyén, mint több esetben kiviláglott, biztos volt benne, hogy veszedelmes hajlandóságaim vannak. Nagy nyomatékkal mondotta is búcsúzáskor, hogy lassú vízpartot mos. Ezt a mondást sokszor hallottam még további életemben, és mindig bántott, mert senki szívesebben el nem beszélget, mint én, ha felmelegszem. De észrevettem, hogy sok ember, aki mindig a hangos szót viszi, nem okosodik ki azokból, akik ő miatta nem jutnak szóhoz; mire elkészültek fecsegésükkel és csend van, már a rossz véleményük is elkészült. Ha meg amazok egyszer s váratlanul megszólalnak, akkor az még gyanúsabbnak tetszik előttük. Csöndes gyerekekkel való összekerülésben valóságos szerencsétlenséggé válhat, ha a nagy fecsegők nem tudnak másképp boldogulni, mint azzal a közhellyel, hogy lassú vízpartot mos!

Délután megint iskolába küldtek, s nagy bizalmatlansággal léptem a veszedelmes termekbe, melyek különös és szorongó álmok megvalósulásainak tetszettek előttem. A rossz mestert azonban nem kellett meglátnom; egy rekesztékben tartózkodott, mely afféle titkos szobául szolgált neki, ahol uzsonnázgatni szokott. A rekeszték ajtaján kerek ablakocska volt, s a zsarnok ezen dugta ki fejét, ha odakünn lárma támadt. Az ablakocska üvegje jó ideje hiányzott már, s üres rámáján át fejét mindig bedughatta az iskolaszobába, bőséges körültekintésre. Nos: e végzetes napon történt, hogy a házmester történetesen ebéd idején bevágatta a hiányzó üveget, s éppen szorongva bandzsítottam afelé, mikor nagy csörömpölve kitört, s ellenségem nagy feje bukott elé belőle s rajta keresztül. Első indulatom szívből való örvendetes ujjongásnak indult, csak mikor azt láttam, hogy ugyancsak megjárta s vérzik bele, akkor fogódtam el, s harmadszor szállva világosság elmémbe, megértettem az igét: És bocsásd meg a mi vétkeinket, mint mi megbocsátjuk az ellenünk vétetteket! Ilyenformán sokat tanultam én ezen az első napon; azt ugyan nem, hogy mi légyen a pumpernikkel, de igenis, hogy szorongattatás közepett istent kell híni, hogy isten igazságos s egyben arra tanít bennünket, hogy gyűlölséget s bosszúállást ne forraljunk magunkban. Abból a parancsból, hogy bántóinknak megbocsássunk, ha követjük, magától kikel arra való erőnk is, hogy ellenségeinket szeressük; mert a fáradságért, melybe a magunk legyőzése kerül, bért kérünk, s ez a bér természet szerint és kéztől esően az ellenség iránt való jóindulat, ha már közömbös nem maradhatott számunkra. Jóindulat és szeretet nincs olyan, hogy vallóját nemesebbé ne tenné, s legragyogóbban akkor teszi azzá, ha olyasvalakinek szól, akit ellenesnek vagy ellenségnek szokás nevezni. A keresztyénségnek e legsajátságosabb főtanítása hajlandó lélekre akadt bennem, mert könnyen megbántható, hirtelen haragú létemre épp ily hamar kész voltam a feledésre s a megbocsátásra. Később, mikor elmém már elzárkózóban volt a kinyilatkozásos tanítás elől, sok igyekvéssel próbáltam kitudni, mennyire az emberiségben már meglévő s megismert szükségnek megfelelője ama tanítás, mert úgy tapasztaltam, hogy tisztán és érdektelen az embereknek csak egy része követi, az tudniillik, melynek amúgy is ez a természetes hajlandósága. A többiek, ha az ő eredendő bosszúérzésüket lebírták, s megtorló jogukról, bár kínnal, letettek: úgy vettem észre, több haszonnal kerekedtek így ellenségük fölé, mint amennyi a tiszta önzetlenséggel megfér, mert a bölcs okosság folytán, mely a megbocsátásban rejlik, egyedül az ellenes az, ki magtalan méregben emészti magát. S ugyancsak e megbocsátás az, mely nagy történelmi küzdelmekben a győztesnek, ha harcát férfiasa n megvívta, felsőbbségét neveli, és tanúságot tesz ennek erkölcsi teljességéről is. Ekképp a lesújtott ellenség kímélése és megnyilatkozása inkább a közönséges világi bölcsesség dolga; de valósággal szeretni, s virágjában, nekünk való ártása közepett szeretni ellenségünket, nem láttam sehol.

[1] Zabkenyér, Észak-Németországban eszik.

NEGYEDIK FEJEZET
Isten dicsérete s anyámé

Az imádságról

Az első iskolás évek rendjén gyakori alkalmam volt istennel való társalkodásomat kibővíteni, mivel kis élményeim mind gyarapodtak. Hamar megnyugodtam a világ sorában, s mint egyéb gyerekek, tettem, amit kellett. Minek folytán hol elégedett voltam, hol bajba kerültem, amint vagy jó magamviselete vagy kötelességeim elhanyagolása hozta magával, egyéb kis rosszalkodásokkal egyben. De minden balságban istenhez fordultam, s mikor egy-egy válság delelőhöz közeledett, belsőmben néhány jó rendbe illesztett szóval kegyes döntésért, veszélyből való mentségért imádkoztam - s szégyenletemre kell megváltanom, hogy mindig vagy lehetetlent, vagy igazságtalant kértem. Megtörtént olykor, hogy bűneim mintegy elcsúsztak a többivel, - s ilyenkor nem mulasztottam el a menten és szívből való hálaimádságot, mely annál derültebb volt, mert a büntetés megérdemlett volta iránt mindaddig nem volt érzékem, míg tudva nem vétkeztem. S így csengéseim a legkülönösebben elegyültek; egyszer azt kértem, hogy ki tudjak kászolódni valami nehéz számtani feladatból, vagy verje meg az isten vaksággal a tanítót, hogy ne lássa meg a pocát, amit irkámon ejtettem; máskor meg, Józsua módjára, meg akartam állíttatni a napot, ha féltem, hogy elkésem, - de imádkoztam egy darab süteményért is, amit másnál láttam. Mikor a hajadon, kit fehér felhőnek kereszteltem volt, egyszer hosszabb időre elutazott, s este átjött hozzánk búcsúzni, mikor én már ágyacskámban feküdtem, de mindent hallottam: forrón és esdekelve kértem mennyei atyámat, tegye, hogy a lány ne feledkezzék meg rólam a függönyeim mögött, és csókoljon meg még egyszer isten igazában. Ugyanazon rövid mondatocska állandó ismétlése közben végre elaludtam, s máig se tudom, beteljesült-e kívánságom.

Egy napon büntetésből az iskolában fogtak ebédidőre, úgyhogy csak estére ehettem. Ekkor ismertem meg először az éhséget, s egyben anyám intelmeinek értelmét, ki istent főképp, mint minden teremtett állatok eltartóját és táplálóját dicsőítette, s a mi jó házi kenyerünk szerzője gyanánt festette elém, a könyörgés szavaihoz képest: A mi mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma! Általában érdeklődni kezdtem a táplálkozásba vágóak iránt és belelátni a mineműségükbe, majdnem csakis asszonyok társalkodását figyelve, melynek fő tárgya az élelem megbeszélése és megszerzése volt. A házon keresztül-kasul való vándorlásaim rendjén mind beljebb hatoltam a lakók háztartásába, gyakran meg is kínáltattam magam főztjükből, s háládatlan mód az étel mindenütt jobban ízlett, mint anyámnál. Minden gazdasszony, bárha egy előírás szerint főz is, az ételnek a készítés módjával külön ízt ad, egyéniségének megfelelőt. Ennek vagy annak a fűszerszámnak vagy zöldségnek egy kis elsőséget adva, nagyobb zsírosság vagy soványság, keménység vagy puhaság révén a főztjüknek határozott zamata ismerszik meg mindig, mely rávall a főzője torkos vagy rendes, szelíd vagy kardos, hirtelen vagy hűvös, tékozló vagy fösvény természetére, s egészen biztosan ki lehet ismerni a gazdasszonyt a polgári éteksor néhány fogásából. Magam is, korán értő lévén, üres húsléből is ki tudtam ízlelni az ösztönt, amely szerint a szerzőjével szemben viselkedjem. Ám anyámnak főztje híjával volt, hogy úgy mondjam, mindennemű sajátosságnak. A levese se kövér nem volt, se sovány, a kávéja se erős, se gyenge, egy szemernyi sóval többet vagy kevesebbet a kelleténél el nem használt, annak rendje és módja szerint főzött, keresettség nélkül, mint a művészek mondják: a legtisztább arányokban; ételeiből bőven jól lehetett lakni, anélkül, hogy gyomrukat megrontsák. Az ő bölcs és mértéktartó kezével, a tűzhely mellett állva, mintha mindennap az a közmondás vált volna benne testté: Az ember eszik, hogy éljen, de nem azért él, hogy egyék! Soha semmi mód nem látszott meg főztjén semmi bőség, de éppily kevéssé szűkösség. Ez a józan középszer untatott engem, ki ínyemet imitt-amott meg-megcsiklandoztattam, s rákaptam arra, hogy ételeiről igen keményen ítélkezzem, mihelyt jól laktam s az utolsó falat is lecsúszott. Mivel anyámmal magunk ültünk egy asztalnál, s ő inkább beszélgetésre hajlott, s arra, hogy jól ellegyünk egymással, semmint átgondolt nevelésbeli rendre, nem hurrogott le kurtán és büntetéssel, hanem ékesszólóan cáfolt meg, s főképp, emberi sorsokra és pályafutásokra áttérve, azt föstötte elém, hogy egy nap talán örülnék, ha asztalánál ülhetnék, de ő már akkor nem lesz a világon. Noha az időt még nem igen láttam át, mint fog ez végbemenni, mégis mindannyiszor megindultam, titkos borzongás fogott el, s egyszer s mindenkorra legyőzettem. Ha még a hálátlanságra is figyelmeztetett, melybe istennel szemben estem, az ő jó adományaiban gáncsoskodva: akkor meg éppen szent félelemmel óvakodtam attól, hogy a mindenható adományozót tovább is sértegessem, s mély gondolkodóba estem az ő kiváló és csudálatos tulajdonságai felől.

Ám úgy esett, hogy amely mértékben kézzelfoghatóbbá vált előttem, s valósága mind áldásosabbá, mely nélkül mind kevésbé tudtam ellenni: istennel való társalkodásomra is mind szemérmetesebb fátyol vetődött, s mire imádságaimnak határozott értelme kezdett lenni, mind növekvő idegesség fogott el attól, hogy hangosan imádkozzam. Anyám egyszerű s józan elméjű asszony volt, éppen nem kegyeskedő, de igenis istenfélő. Az ő számára isten nem mindenféle homályos és dagadó szívbeli kívánságok kielégítője és tisztelője volt, hanem tisztán és egyszerűen a gondoskodó s a megtartó atya, a Gondviselés. Rendes szavajárása az volt: aki istenről megfeledkezik, arról ő is megfeledkezik; az isten iránt való ájtatos szerelemről azonban sohasem hallottam beszélni. De annál jobban tanított reá; elhagyatottságunk közepeit, hosszú és homályos jövendő előtt állva, fő fontosságú lett előtte, hogy isten, mint táplálóm és védőm mindig szemem előtt legyen, s kitartó gonddal vetette meg bennem ágyát az istenben való eleven bizodalomnak.

E megható igyekvése rendjén s valami hitvány képmutató asszonyszemély besúgására egy vasárnap, mikor -éppen asztalhoz ültünk, szokássá akarta tenni az asztali imádságot, mely eladdig nem volt házunkban szokás, s e célra valami régi kis népi imádságot rágott a számba, azzal a felszólítással, hogy most és ezentúl ezt mindig mondjam utána. De mennyire elcsodálkozott, mikor csak az első szókat nyögtem ki valahogy szárazon, aztán hirtelen elnémultam s nem tudtam folytatni!

Az ebéd az asztalon párolgóit, a szobában csend volt, anyám várt, de én nem tudtam kimondani egy hangot sem. Anyám megismételte kívánságát, de sikertelen, - én néma maradtam s levert, ő pedig ez egyszer rám hagyta, viselkedésemet a rendes gyerek-szeszélynek vélve.

Másnap azonban megismétlődött a jelenet, s ekkor már komolyan aggódott s így szólt: „Mért nem akarsz, imádkozni? Szégyelled magad?” Ez így is volt ugyan, de mégsem tudtam rá igent mondani, mert hiszen nem abban az értelemben lett volna igaz, mint ahogy ő értette. A terített asztal áldozó oltárnak tetszett előttem, a párolgó tálak előtt való kézkulcsolás és ünnepies imádság szertartásnak, mely legyőzhetetlenül elriasztott. Nem a világ előtt való szégyenkezés volt ez - mint a lelkész mondja - hogy szégyelltem volna magamat egyedül ott lévő édesanyám előtt, aki előtt, az ő jóságos voltában, semmit sem szoktam volt eltitkolni? Magam előtt szégyelltem magamat; magam nem tudtam magamat imádkozni hallani, és soha többé nem vittem annyira, hogy legmélyebb magánosságban s rejtekben hangosan imádkozzam.

„No, most nem eszel, amíg nem imádkoztál!” szólt anyám, én pedig fölkeltem az asztaltól s a sarokba vonultam, ahol nagy szomorúságba estem, mely azonban daccal vegyült. Ám anyám ülve maradt s úgy tett, mintha ennék, noha valójában egy falatot sem tudott lenyelni. Komor feszültségféle terjeszkedett közénk, aminőt nem éreztem eddig, s elszorította szívemet. Anyám hallgatagon tett-vett s leszedte az asztalt - de mikor az iskola ideje közeledett, visszahozta ebédemet, szemét törülgetve, mintha porszem esett volna bele, mondván: „Ne, edd meg, makacs fiú!”, mire én nagy síró-zokogó kitöréssel ültem neki az ételnek, mellyel különben derekasan elbántam, mihelyt a nagy indulat elült. Iskolába menet nem is mulasztottam el a vidám hálaadó sóhajtást szerencsés megszabadulásomért s a kibékülésért.

Mikor későbbi években szülőfalumban látogatóban jártam, meleg emlékem kelt erről az esetről egy másik történet által, mely több száz esztendejénél, hogy megtörtént ugyanott egy kis leánygyermekkel, s rám mély hatással volt. A temető falának egyik szegletébe kicsiny kőtábla volt beillesztve, melyen nem állt egyéb egy félig elmosódott címernél s az 1713. évszámnál. Az odavalók e helyet a boszorkánygyermek sírjának nevezték, kiről mindenféle kalandos és kísérteties történetet meséltek, melyek szerint azt a gyermeket valamely úri, városbeli leánygyerek létére az itt való paplakba adták, hol akkor igen istenes és szigorú tiszteletes volt a pap, hogy istentelenségéből s érthetetlenül időnek előtte való boszorkányosságából kigyógyíttassék. Ami azonban nem sikerült; főképp arra nem lehetett a kis leányt rávenni, hogy a Szent Háromság három nevét ajakára vegye - mind meg is maradva ezen istentelen nyakasságában, s nyomorultul el is pusztulva. Pedig, mondták tovább, igen finom és okos kis leánygyermek lett volna, hét esztendős gyenge palánta, s mindazonáltal a leggonoszabb boszorkány. Kiváltképp felnőtt férfiszemélyeket rontott volna meg, s babonázta volna meg őket, ha csak rája is néztek, hogy halálosan belészerettek a kicsiny gyermeki lányba, miatta vad veszekedésekbe keveredve. S hogy megboszorkányozta volna még az aprómarhát is, név szerint a falu minden galambjait a paplakba csalán, és megbájolva a kegyes tiszteletest is, minek folytán az istenes férfi azokat ott fogta, meg is ette, nagy kárát vallva ennek. De szinte még a folyóvízbeli halakat is megigézte, napok hosszat a parton ülve, s a vén bölcs pisztrángokat révületbe ejtve, kik is ott mulattak nála, hívságos maguk kelletésivel fickándozva előtte s magukat a nap világában csillogtatva... A vénasszonyok ijesztésül szokták volt e meséket elmondogatni, ha a gyerekek nem voltak jámborok, s még mindenféle különös és káprázatos adalékokkal toldották meg ezeket. A paplakban viszont valóban ott függött egy régi, megvakult olajfestmény, mely ez emlékezetes gyermek képét ábrázolta. Gyengécske kis leány volt, halványzöld damaszt ruhában, melynek szegélye széles körben meredt szét, lábát nem is láttatva. Karcsú derekát aranylánc övezte, elöl a földig hullva alá. Fején korona formájú pártácska ékeskedett, arany-ezüst pikkelyes, selyem-gyöngyzsinórral átfűzött. Gyermeki kezében egy más gyermeki koponyát tartott, s egy fehér rózsát. Soha olyan édes, szép, lelkes gyermekábrázatot nem láttam, mint e kis leány halovány orcája. Inkább keskeny volt, mint gömbölyű, mély szomorúsággal teljes; ragyogó sötét szeme nagy bánattal, szinte segítségért könyörögve nézett vissza nézőjére, míg csukott szája körül mintha egy csöpp huncutság vagy mosolygó keserűség nyoma rezgett volna. Valami nagy szenvedés koraérettséget, asszonyosságot vetett a kis arcra, s önkéntelen vágyat keltett a nézőben, hogy bár csak magát az eleven kis leányt látná, hogy kedveskedhessék neki s megsimogathassa. Aminthogy az ódon falu emlékezetének öntudatlanul kedves és drága volt, s a róla szóló mesékbe és történetekbe önkéntelen részvét is vegyült - csak annyi, mint iszonyat.

Valósággal a dolog úgy történt, hogy a kis leány nemesi, büszke s igen igazhitű családból származva, mégis imádság s mindennemű isteni tisztelet iránt makacs idegenséget mutatott, imádságos könyvet, amit kapott, eltépett, ágyában a fejét a takaróba bebugyolálta, ha szájába mondták volna az imádságot, keservesen visított, ha a komor, hideg templomba vitték, hol, így adta okát, a szószéken lévő fekete embertől félt. Valami boldogtalan első házasságbeli gyermek volt, s így egyébként is valahogy megbotránkozás köve lehetett. Ilyenformán aztán miután semmi mód nem tudták amaz érthetetlen rosszaságról leszoktatni, elhatározták, hogy próbára kiadják ellátásba a roppant istenességéről híres tiszteleteshez. S ha már maga a család is a dolgot valamely hírüket-nevüket megbecstelenítő szerencsétlenségszámba vette: a rideg és érzéstelen férfi meg éppen pokoli jelenségnek nézte, mellyel minden erejét szembe kell szegeznie. Ehhez mérte aztán eljárásait is, s egy tőle származó s a paplakban őrzött megfakult s megsárgult diárium fel is jegyez egyet-mást ezekből, s a boldogtalan teremtés sorsáról bővebb és elegendő felvilágosítással szolgál. A következőket, különös foglalatuk kedvéért, leírtam belőle, s ezennel ide zárom, hogy a magam emlékei között megőrizzem, mely különben feledésbe menne, ama gyermek emlékezetét.

ÖTÖDIK FEJEZET
Meretlein

(A kis Emerencia története)

„Ez mái napon Nemes Nemzetes és Istenfélő M.-né Nagyasszonyomtul az első Quartálisra járandó Kosztpénzt annak rendi ’s módja szerént meg kapván, mindgyárt a’ Quietantziát meg írám, nem külömben a’ Referátomot. Item a’ kitsiny Emerentziának ő hetenként ki járó Corretzióját meg adám, kit gyarapitanék is, padra a’ kis Lyányt fektetvén, ’s friss vesszővel tsapkodván, nem kímélvén esdeklést és gyakor sóhajtást az Úrhoz, ha ezen szomorúságos mívelkedetet jó végre vinné. Keservesen jajveszékelvén azomba a kis Lyány, ’s alázatosan ’s töredelmesen Pardont kiáltván, mind azon által ő makats voltában meg marada, el hajítván a’ ’Soltáros Könyvet, kit tanulásra elejében adnék. Mellyért magát ő kitsinyég ki fúván, bé kultsolám a’ setét Szalonás Kamarába, holott zokogna ’s szepegne, utána el tsendesedvén, majd hirtelen Kántálásba ’s Újongásba fogna, nem különben, mint ama három Boldog Férfiak a’ Tüzes Kementzében, ’s fülelvén meg ismerém ugyan azon Versifikáit ’Soltárokat énekelnie, kiket egyébként meg tanulni Refutált volna, - de oly hasznotlan ’s ez Világ beli képpen, mint amaz együgyű kába Dajkák ’s Gyermekek Nótái; mely viselkedést is ezért a’ Gonosznak új Intselkedetének s Kártékonyságának tekinteni kételeníttetném.”

Tovább:

„Igen panaszos írás érkezék Madámtúl, nyilván való jeles és Igaz hívő Személytül. Ki is mondott Levelet könnyhullatással feresztené vala, ’s nékem ő Férje Urának nagy Keservét is jelentené, az kis Merettel való dolgok jobbra nem fordúlván. Mit is bizonyára nagy Calamitásnak lenni ítélek, ki ezen nagytekintetű ’s híresneves Nemzetséget érte volna, az hiszemben kelletvén lenni, tisztesség nem esik, mondván, hogy ő Apai ágon való Nagyattya Urának bűnei, ki istentelen Ádáz ’s tzéda Gavalér lett volna, ezen boldogtalan kitsiny Teremtésben fakadnának ki ’s büntettetnének meg. Mútálám a’ kis Leány aránt Tractátziómat, Próbát akarván tenni immáron Koplaltatással. Item Asszony Feleségemmel goromba ’sáknak való ruhábul a’ Leánykának szoknyátskát varraték, meg tiltván, ha ne talán ezen Meretre más Habitust adnának, Penitentziás viselet Conveniálván ő nekie leginkább. Makats nyakasság dolgában ugyan azon Punctumon állván.”

„Mái napon a’ kitsiny Demoazelt minden Paraszt gyermekekkel való társalkodástól ’s mulatástól el zárni kételeníttetém, ki osonván ő ő vélek az erdőbe, ott helyt a’ halas tóban meg fürödvén, ’s Penitentziás Ümögét, kit nékie Ordinálnék vala, ágra fel akasztván, ’s előtte mezítelen ugrándozván ’s tántzolván, azonképpen mind ő Tzimboráit is ortzátlan Tsufolkodásra ’s Rosszalkodásra ösztökélvén. Tetemes Correctzió adatván.”

„Mái napon vala nagy Tsődület s Viszálkodás. El jővén némi nemű nagy Behemóth Legény, nevezet szerint a’ Molnárék Janijok, ’s ő belém kötvén azon Meretnek miatta, kit monda naponkéd sikoltozni ’s visítani hallania, ’s én ő vele Disputálat, közben jőve még a’ fiatal Oskola Mester is, Mamlasza! fenyegetödzvén engemet ő Investigáltatnia, nékie esvén a’ gonosz Teremtésnek, ötét apolgatván, simogatván etc. etc. Kit is minden haladék nélkül meg fogatnék, ’s a’ Szolga Bíróhoz vitetnék. Szinte azon Molnárék Janijoknak is reája kelletvén még kerülnöm, bátor ő Kazdag Ember ’s Violentziákkal jeles volna. Mind ennen magam is közel az hivő lévén, kit a’ paraszti népek mondanának, Sci Licet ezen Gyermeket Boszorkány lennie. Ha is ezen Opinio Rátziónak nem Contradicálna. Minden képpen azomban Ördög lakozván ő benne, kiért tetszik fáradságos dolgot vállaltam legyen.”

„Teljes ezen elmúlt héten Pictort Tractálék házamban, kit Madám külde, ha a’ Kisasszonkát képben ki ábrázná. Kinek is meg látogatott Nemes Famíliája nem kívánja a’ Leánykát többet vissza vitetni, tsak képe’ Mását, keserves emlékezetnek, Penitentziás Nézten Nézetnek, nem külömben ’a Gyermek’ ő nagy szépségének okáért. Különös képpen az Nemzetes Uram Perseverálván ezen Ideában. Asszony Feleségem naponkéd két kanna Bort ád az Pictornak, Sufficiálnia azonban nem láttatik, esteimen ő a’ Veres Oroszlányban menvén, ott is az Kilorgóssal Kártya jádzván. Fenn hajazó Ember lévén, ez okért gyakorta Tsukátskát avagy Szalonkát adatok fel nékie elejében, kit az Madám Quartális Kontójában kelletnék bé jegyeznem. Kezdetben ő a’ Gyermekkel jádzódni ’s nékie kedveskedni kívána, az is menten húzván hozzája. Kiért meg értetném Pictorral, ne interveniálna én Procedálatomba. Mikoron a’ Gyermeknek ő őrzeni eltett Ruhátskáit ’s Ünneplőjét elejében hoznák ’s Pártástul övestül rája adnák, nagy örömbe ő esék ’s Tántzolni kerekedék. Melly öröme hamar meg keseredék, hozatván én Asszony Mamánjának Parancsolattyára, ’s nékie kezében adván halotti Kaponyát, kit is semmi mód el venni nem akarna, annak utána mint tüzes vasat tartván kezében, reszketvén sírván. Bátor az Pictor bizonykodnék, hogy ő az Kaponyát Fejből is le tudná képezni, ő Mesterségének Elementomaihoz tartozandó az lévén, mind azon által én így meg nem engedém, mivel, hogy Madám ezeket írta volna: „Valami az Gyermekre fájdalom száll, Mi reánk is száll, s ő fájdalmiban is alkalmasság adatván Mi Penitentziánkra, kit érette tehetünk; mellyért is Nagy Tiszteletű Uram alább ne hagyna gondoskodásában s ő föl nevelésében. Melly Leánykánk edgy koron, az mi ként az Mindenható ’s Irgalmas Istenben hiszem, ha meg világosodván megmenhetik, kétségetlen igen nagy öröme lészen, hogy Penitentziáját jó Részt meg tévé Nyakas voltát el hagyat, kit reánk mérni az Meg Ismerhetetlen Mesternek méltöltatnék.” Melly derék Szavakat eszembe vévén, alkalmasnak látám a’ Leánykát azon Kaponyával komor Penitentziát tennie. Egyébb aránt tsak kitsiny könnyű Gyermeki Kaponya kelleték, Panaszolván Pic-tor az nagy Férfiúi Kaponyát formátlan lennie kitsiny kezeknek, Secundum Artis Regulám. Kit ez ért az Emerentzia szívesebben is tartana, még hozzája tűzvén a’ Pictor fehér Ró’sa Szálat is, kit szívesen hagynék, találván ez Symbolum gyalánt.”

„Mái nap ellent parantsolatot vevék az Pictura felől, kit én ne az Várossá Transmittáltatnék, hanem itt fognék. Melly derék munkáért nagy kár, kit a’ Pictor mívelt volna, majd szinte meg bájlott lévén a’ Leánykának ő kellemés voltáért. Kit ha elébb tudok, a’ Pictor ezen költség fejében magam képe Mássát pingálhatná vala az vászonyra, már úgy is föl menvén ama jó eleségek a’ Saláriommal egyben.”

„Újabb Parantsolatot vevék, hogy minden világi tanításokat abban hagynék, kivált képpen az Frántz nyelv bélit, nem Ítéltetvén ez többé szükséges lenni. Item Asszony Feleségem is Desistálna a’ Spinétet Instructziótul, kit is a’ Leánykának fájlalni tetszik. S’ inkább annak rendi ’s módja szerént való nevelőbe adott Gyermekül Tractálnám, egyébre nem ügyelvén, ha tsak Publicum Botránkozást ne okozna.”

„Tegnap előtt a’ kis Emerentzia Deserála minket, kiért igen szoronkodnánk, mig ma délben 12 órakor reá nem bukkannánk lég feljül az Bikkháton, hol is anya szült Meztelen ülne ő Penitentziás Ruhátskáján, maga kéjént a’ Napon sütkérezvén. Ki is ő hajzatát egészlen meg oldaná vala, bikk fa leveléből koszorutskával átfonván, hasonló képpen Derekát is Tzingálván, fekvén még előtte szép Eperjnek sokasága, kiből Torkig s Hasa’ Gömbölyödtéig lakott volna. Kiket minket meg látván, megint el futamni kívánna, de ő mezítelenségét szégyenelvén, Ruhátskáját fel ölteni igyekvők, mi közben mi jó Szerentsével le fognók. Beteg azomba ’s Confundált lenni tetszik, nem felelvén értelmesen.”

„A’ kis Meretnek állapottya javulóban volna, ha nem változton változnék, mind el oktalanulván, kukulván. Kihez Medicus hívattatván, ő Consultuma szerént az Leányka elméje boldulván ’s őrjülvén Medicae Tractationi Permittáltatma kellene. Melyre is ő maga menten magát Offerálná, ketsegetvén az Gyermeket megént talpra állatnája, ha is az ő házában helyheztettetnék. De ám veszem észben Kilorgós Uramnak tsak az jó TartásPénzre foga fájnia, nem külömben az Madám Prezentyeire, kiért is valónak jelentém, hogy Urnák ő Szándékát ő Teremtménye aránt íme elvégezni tetszenék, min emberi kezeknek változtatni sem illendő, sem szabad nem volna, mi való is.”

Öt-hat hónapot átlapozva, ezek álltak tovább:

„Mind azon által ezen Stupor Közben a’ Gyermek jó egészségben lenni tetszik, piros-posgás Ortzát vallván. Nap hosszat az Paszuly kertben mulatgat, hol nem láttatnék s véle nem törődnének, több botránkozást nem okozván.”

„Az Meret Leány az Paszuly Agy közepett kitsiny Palotát raka, kit fel fedeznénk, holott rendes Vizitán fogadná a' Paraszt Gyermekeket, kik néki Gyümöltsöt ’s egyéb Eleségeket hoznának, kiket ügyesen el ásna ’s készületben tartana. Ott helyt találák meg el ásva ama Gyermeki Kaponyát is, ki régen hibádzanék, s Egyházfinak Restituáltatni nem leheték. Hason képpen verebeket ’s egyéb madarakat oda tsalna ’s meg szelídítene, kik az Paszulyban sok kárt tennének vala, mind azon által én nem lőhetvén a’ Paszuly Karók közzé, az kitsiny Benn lakó miatta. Item játzadozék edgy némely mérges kígyóval is, ki a’ sövényen át kúsznék ’s ő nála tanyát vert volna: In Summa tsak megént az házba bé vinni ’s ott benn fogni kelleték.”

„Az Piros ismént elhagyá Ortzáját. Kilorgós mondja már nem sokká Praestálnia. Kit is megírnék Szüléinek.”

„Ma Elő hajnal korban a’ szegény kis Emerentziának ő ágyatskájából ki szökhetnie, az Paszulyban ki osonhatnia, ’s ott helyt ez világbiil el ki múlhatnia kelleték vala, mi találván öt azon helyt holtan néminemő gödrötskében, kit az Földben vájt volna, mint edgy hogy abban bé bújnék. Vala egész testje merevenedett, ’s hajzata vala mint Ingetskéje tsurom víz ’s nehéz a’ harmatiul, ki ő Ortzája’ meg maradt gyenge Pirosára is tiszta Gömbölyeg Tseppekben rá szállott volna, nem külömben mint Alma Virágjára. Ki érette nagy zavarodás és kavarodás ez mái napon, ide érkezvén ő Uraságok is a’ Várasból, Asszony Feleségem is éppen az szomszéd Helységben bé nézvén, hogy hol mi Tsemegéket ’s Eleségeket vásárlna, ő Uraságoknak udvarolnunk ’s őket Tractálnunk. Ki miatt Fejemet sem tudnám, ’s volna nagy futkosás és szaladgálás, kellvén az Szolgáló Leányok az kis Tetemet is meg mosnák ’s szinte edgyben jó Harapni Valóról is gondoskodnának. Denique megsüttetém az Pájtzolt Sodort, kit Asszony Feleségem nyoltz Napja Etzetbe tétetett volna, nem külömben a’ Jakab ki fogá hármát azon szelíd Pisztrángoknak, kik közzel-közzel még az Kertig fel úsznának, noha az Boldogult (?!) Merét a’ Vízhez mennie rég tiltatnék vala. Melly Ételekkel még elégedendő Betsületet is vallanék, Szája izére esvén azok Madámnak. ’S vala nagy Szomorúság ’s két órákon túl tölténk imádsággal ’s Halálról való Elmélkedéssel, nem külömben sopánkodó Beszédekkel az megholt Leányka boldogtalan Betegsége felől, kiről is sokasított vigasztalásunkra íme feltenni kelletvén származásának lennie ő Vérének ’s Agy béli Velejének Fatális Dispónáltatásából. Ezen fölött még a’ Gyermek egyéb természetű jeles tulajdonságai felől is elbeszélgeténk, gyakor okos és kellemes Improptus Elméjében ötlődései felöl, ez mindeneket a’ mi ez földi Rövidet Látásunkban edgyet az mással Conciliállani mi nem tudván. Holnap dél előtt a’ Gyermeknek keresztyéni Temettetése lészen, ő Nemes Szüléinek Praesentziájokkal, ne hogy külömben a’ Parasztok ellenkednének.”

„Ezen mái nap vala legtsudálatosabb ’s legijedetesebb napja nem tsupán mi olta ama boldogtalan Teremtéssel közösködésünk lett volna, de mind általám fogva ki ez én nyugadalmas Életemben Accidálhasson vala. Mivel mi koron órája el jővén s tízet ütvén, az kitsiny Holt-Tetem utána indulnánk, s a’ Tzinteremnek feléje tartanánk, melly közben az Egyházfi az kitsiny Harangot szólatná, kit azomban nem nagy igyekezettel tehet vala, szólván az szinte keservesen, Fele Részt ő szava erős Széliül is el nyeletvén, ki vadul fújt volna: ’S lévén az Ég is mind setét és rekkenyő, nem külömben a Tzinterem is Emberektől El Hagyatott, az mi kis Con-ventusunk kivül, viszontag az Falak kivülette edgyben gyülekezve lévén mind a’ Parasztság, Nyakokat kívántsian által nyújtogatván: ’S lm mi koron éppen az Koporsótskát eresztenék le az Sírban, különös Kiáltás hallatnék az Koporsó belől, kiért mi felette hevesen meg ijednénk, ’s a’ Sér ásó ijedtében meg ugranék vala. Szinte azomban a’ Kilorgós, ki elé futna vala, hamarosan a’ Fedelet meg ’s le emelé, ’s ott is a’ kitsiny Halott Elevenül fel emelkedék, ’s firgén az Sérböl ki mászék, s ő Szeme mi reánk pillanik vala. ’S ezen Szem-Pillantásban a’ Fébusz Sugárai is különösen és szúrósan a’ Felhők által törvén, vala a Leányka ő sárga Selyem Köntösében ’s tsiilogó Pártátskájával Látat szerint nem külömben mint Tündér Leányka. Kinek is ő Asszony Mamánja azon hevenyében el ájult ’s Atyja Ura sírván az Földre le rogyjadt volna, én magam Tsodálat ’s fjedet miá álló helyemből ki nem mozdulván, ’s azon Momentomban Firmissime Bűbájosságban hívén. Szinte azomban a’ kis Leány hamar talpra kele, ’s a Tzinteremen által ’s a’ Faluba ki penderedék, nem különben mint Matska, mind a’ Népek iszonykodva Házukban futván, ’s Ajtaik reteszelvén. .’S azon idő lévén Letzke idő vége, ’s a’ Gyermekek az Ultzán nyüzsögvén: mi koron az Kitsinyek az Dolgot látnák, tartóztatni őket nem lehete, ám nagy Tsapat a’ kis Tetemnek nyomában futa, üldözvén aztat, ’s megettök szaladván még a’ Mester is ő Páltzájával. Szinte azomban húsz lépéssel mind elébb járt a’ kis Tetem, ’s meg sem is állott volna, míg a’ Bikk-hátra fel nem ért, ’s ott helyt is holtra váltan el nem esnék vala, a’ Gyermekek ötét körülnyüzsögvén ’s híjában simogatván, apolgatván. Kik mi mind ezen dolgokat tsak utóbb tudnók meg, nagy üggyel-bajjal az Pap lakban menekedvén, mélységes Desoláltatásban ott helyt várakozván, mig a’ kis Tetemet el nem hoznák. Kit is derekaljra nyujtóztatnának, az Uraság ez után el utazván, kitsiny kő Táblát hagyván hátra, kin egyéb sem találtatnék faragva, ha nem ő Nemzetségök Tzímere nem külömben ezen Esztendőnek Numeri Nótája. Immár a' Gyermek Halott gyalánt feküvén, mi ám le feküdni Félelem miá nem merénk. A’ Medicus azonba mellette ülvén, mondván ötét immár megnyugosztalt lenni hinnie.”

„Ma a’ Medicus külömb-külömbféle Experimentomok utána a’ Gyermeket igazán halott lenni mondá, ki is tsöndben eltemettetnék, egyebek többé nem Eveniálván etc. etc.”

HATODIK FEJEZET
Továbbiak a jó isten felől

Margit asszony s a nála találtatók

Nem mondhatnám, hogy isten, minek utána a táplálónak s a megsegítőnek határozott és csillogás nélkül való alakját váltotta számomra, szívemet abban a koromban gyengédebb érzésekkel vagy mélyebbre ható lelki örömökkel töltötte volna el, főképp, miután az alkonyat pirosának ragyogó öltözetéből kioszlott, jóval későbbi időkben öltvén azt fel ismét. Ha anyám istenről és szent dolgokról beszélgetett velem, továbbra is főképp az ó-szövetségnél időzött, Izrael gyermekeinek pusztabeli történeteinél, vagy Józsefnek s az ő testvéreinek gabona-árusainál, az özvegy asszony olajos korsójánál s egyéb efféléknél, avagy kivételképpen, az új-szövetségből, az ötezer ember jóllaktatásánál. Mind ez események igen tetszettek neki, s mindet hév ékesszólással mondotta el nekem, viszont inkább kötelesen kegyes elbeszélő hangba csapott át, mikor a Krisztus kínszenvedéseinek mozgalmas és véres színjátéka került szóba. Bármennyire tiszteltem is hát a jó istent és bármennyire sohasem tévesztettem el szem elől, mégis üres maradt lelkem és képzeletem, míg addigi tapasztalataimon kívül új táplálékot nem szívott magába; s ha csak történetesen valami alkalmi könyörgés meghallgatásához nem jutottam, bizony az isten mind színtelenebb és unalmasabb személy lett számomra, ki mindenféle töprengésekre és különösségekre gerjesztett, kivált, mivel sokat lévén magam, mégsem ment ki fejemből.

Így egy ideig nem csekély gyötrődésem származott abból, hogy beteges kísértés fogott el istent durva csúfnevekkel, sőt szitkokkal illetnem, aminőket nyilván az utcán hallottam. A kísértés mindig valamifajta meleg és dévajon meghitt lélekállapottal kezdődött, míg aztán hosszú harc után, nem tudtam tovább ellenállni, s a szentségtörés teljes tudatával sebtében kiböktem valamilyen szót, azzal a nyomban való fogadkozással, hogy nem ér, és bocsánatért való könyörgéssel; majd még sem állhattam meg, hogy ne ismételjem, s ne úgy szinte a töredelmes jóvátételt is - és így tovább, míg csak ama különös izgalom el nem oszlott. Kivált elalvás előtt gyötörgetett ez a jelenés, noha aztán semmi nyugtalanságot vagy meghasonlást nem hagyott bennem hátra. Később úgy ítéltem, hogy alkalmasint tudattalan kísérletezés volt isten mindenütt jelenvalóságával, mely szintén foglalkoztatni kezdett, s hogy akkor elevenedett meg bennem a tompa érzés, mely szerint: isten előtt a mi belső életünk semmi pillanata nem lehet rejtett vagy igazán büntetendő, ha ő valóban az az eleven lény a mi számunkra, akinek tartjuk.

Eközben azonban olyan barátságot kötöttem, mely kezére járt termékeny képzeletemnek, s megmentett e terméketlen gyötrődésektől, anyámnak egyszerűségéhez és józanságához képest az lévén számomra, amik egyébként mesemondó nagyanyák és dajkák szoktak táplálékot sóvárgó gyermeki elmék számára lenni.

A szemközt való házban homályos, nyitott, csarnokszerű bolt volt, teljes teli mindenféle kacatokkal. A falak minden fajta régi selyemruhákkal, hímzett szövetekkel s szőnyegekkel voltak tele aggatva. Rozsdás fegyverek és szerszámok, megfeketedett s átlyuggatott olajfestmények borították az ajtófélfát, kétfelé a ház falán is szétterjeszkedve, egy rakás asztalon meg egyéb bútoron pedig csudálatos üvegnemű és porcellán volt feltornyozva, fából meg cserépből való mindenféle figurákkal vegyesen. Beljebb és lejjebb hegyszámra s rétegenkint feltorlaszolva szorongtak az ágyak s egyéb bútorok és házi szerszámok, melyeknek lapjain s párkányain, néha valamely veszedelmesen külön meredő szélen, mindenütt ott állt még egy-egy cikornyás óra, feszület, viaszk-angyal vagy egyéb efféle. Legbelül, leghátul pedig mindig ott ült egy öreg, vastag asszonyság, ódon divatú ruhában, borongó félhomályban, miközben egy nála is öregebb, egérorrú, galambősz emberke egy pár alárendeltje segítségével künn a boltozat alatt tett-vett, s elkészült a nagy csomó emberrel, kik egyre jöttek-mentek. Az üzlet lelke azonban az asszony volt; ő tőle indult minden parancs és rendelkezés, noha soha a helyéről el nem mozdult, s még kevésbé látták valaha az utcán. Mindig meztelen karral járt; hófehér ingujja mesterséges módon volt megráncolva, ahogy már sehol sem lehetett látni, s tán már száz esztendő előtt így viselhették. A világ legkülönösebb asszonya volt, s negyven esztendeje, hogy urával ideköltözött a városba, tudatlanul és szegényen, mint a templom egere, hogy itt keresse meg kenyerét. S minekutána napszámban és keserves munkával egy sor fáradságos esztendőn átvergődött, sikerült egy zsibárus-boltot nyitnia, s idővel, szerencsével s vállalkozásaiban való ügyességével kényelmes jólétre szert tennie, melyet a legtulajdonabb módon kormányzott. A nyomtatott betűt is nehezen olvasta, írni meg egyáltalában nem tudott, hasonlóképpen nem tudta soha megtanulni az arab jegyekkel való számolást. A számvetésben való minden fölszereltsége a római egyes, ötös, tízes, és százas ismeretében állott. Ahogy e négy számjegyet legkorábbi ifjúságában, valahol isten háta mögött való vidéken, ezeresztendős használat átszármazásban örökbe kapta, úgy bánt ezekkel csudamód ügyesen. Könyvet nem vitt, írásai nem voltak, de minden szempillantásban képes volt egész forgalmát, mely néha ezresekig emelkedett, s mind csupa kis tételben, egészben áttekinteni, olyformán, hogy az asztallapját gyorsan teleírta egy kis krétavéggel, ami mindig akadt nála, ama négy számból alakított hatalmas oszlopokkal. Ha ekképp az összegeket emlékezetéből lecövekelte, céljához egyszerűen úgy jutott, hogy megnedvesített ujjával s ugyanoly fürgén egy sort a másik után rendre kitörölt, közben pedig, egyre számolgatva, az eredményeket oldalt jegyezte föl. Így aztán újabb s kisebb számcsoportok támadtak, melyeknek jelentését s elnevezését csak ő maga ismerte, mivel valójában nem volt egyebe, mint ama négy puszta számjegy, s mások számára úgy festettek, mint holmi pogánykori varázsige. Emellett nem tudta annyira vinni, hogy teszem tollal vagy ceruzával, vagy akár palavesszővel s palatáblára tudta volna megcselekedni mindezt, mert asztallappnyi hely kellett neki, s termetes számjegyeit is csak puha krétával tudta megalkotni. Gyakran panaszkodott, hogy semmi lejegyzettet megőrizni nincs módjában, de éppen e réven szerezte meg rendkívüli emlékezetét, melyből ama nyüzsgő számsokaságok hirtelen és elevenen felrajzottak, hogy éppoly hirtelen el is tűnjenek. A bevétel és kiadás közt való viszony nem sok dolgot adott neki; házi meg egyéb kiadásokra egy azon zacskóból vett ki, melyen az üzlet forgalma is sarkalt, s ha fölös pénz gyűlt egybe, azt menten aranyra váltotta át, s elzárta kincses ládájába, ahol az mindenkorra ott maradt, hacsak egy részét valami külön vállalkozás vagy kivételképp való kölcsön számára ki nem vette, mivel egyébként kamatra nem adott kölcsön. Főképp mindenfelől való parasztsággal volt dolga, kik szerszámaikat nála vásárolták, és mindenkinek hitelbe adott, amin gyakran sokat nyert, de gyakran vesztett is. Így történt, hogy nagyon sok ember került tőle való függetegségbe vagy baráti vagy ellenséges viszonyba, s alig lehetett hozzáférni a haladékot kérőktől vagy fizetőktől, akik vagy hogy lábáról levegyék, vagy hála fejében a legkülönfélébb ajándékokkal kedveskedtek neki, akár csak valami szolgabírónak vagy apácafejedelemasszonynak. Mindenfajta veteményt meg gyümölcsöt, tejet, mézet, szőlőt, sonkát, kolbászt hoztak neki hatalmas kosarakkal, s ezeken a készületeken épült aztán az az eleven jómód, mely menten megindult, mihelyt a zajos bolt bezárult, s a még furcsább lakószobán az estéli házi élet lett úrrá.

E szobában halmozta fel s rendezte el ékességül Margit asszony mind a cókmókot, mi élete és üzlete során legjobban megtetszett neki, - mert volt szíve megtartani, amire maga vetett szemet. Arany fundamentumra festett szentképek lógtak a falon, az ablakokba festett üvegek voltak bevágva, s mind e dolgoknak valami csodálatos származását vagy éppen titkos hatalmát tudta, mely mindegyiket szentté s továbbadhatatlanná tette számára, ha még úgy fáradt is olykor egy-egy értő, hogy a valóban értékes emlékeket kiváltsa az ő tudatlanságától. Egy ébenfából való ládában arany emlékérmeket tartogatott, ritka tallérokat, filigrán-munkákat s egyéb értékes bíbelődő holmit, amit különösen kedvelt, s csak igen nagy haszonnal, ha túladott rajt. S legvégül egy fali polcon nagy csomó formátlan régi könyv volt fölhalmozva, ami fajtán különösen kapott. Különböző bibliák voltak ezek, régi kozmográfiák, teméntelen sok fametszettel, mesékkel tarkázott úti leírások, s főképp különös mitológiák a múlt századból, nagy, összehajtogatott rézmetszetekkel, jórészt gyűröttekkel és vásottakkal, s Margit asszony ez együgyűen írott munkákat egyszerűen pogány- vagy bálványozókönyveknek nevezte. Továbbá nagy gyűjteménye volt olyan ponyvakönyvekből, melyek valamely ötödik evangélistáról adtak hírt, vagy a Jézus ifjúkoráról, pusztabeli ismeretlen történeteiről, épen maradt tetemének megtalálásáról, kellő oklevelekkel megtámogatva, vagy egynémely pokolban égő szabadgondolkodónak megjelenéséről s tanúságtételéről. Mindezeken fölül egypár krónika, fűvészkönyv és próféciálás tette teljessé a gyűjteményt. Margit asszony számára minden nyomtatványban, mint a nép szóbeli hagyományában is, foglaltatott bizonyos igazság, s az egész világ s minden tükrözése, a messziek s a tulajdon élete mind egyformán csodálatosnak s jelentősnek tetszettek előtte, hajlítatlan épségben élvén benne, minden finomodás és csiszolódás nélkül, a régmúlt idők babonája. Kíváncsi hajlandósággal kapott mindenen; készpénznek vette, amit hullámzó képzelete eléje vetett, s menten felruházta a népiesség kézzelfoghatóságaival, hogy mintegy azokhoz a nehéz ércből való edényekhez hasonlítottak, melyek roppant régi létükre is a folytonos használattól mindig fényesek maradnak. A régi s a mai pogány népek minden istenei és bálványai úgy történetükkel, mint az ábrázolatokban találtató képükkel igen foglalkoztatták, főképp mert való és eleven teremtéseknek tekintette mindet, kiket az igaz isten üldöz és kiirt; s efféle félig legyőzött rossz lelkek kísértése és hazajárása éppoly hátborzongatóan veszedelmes volt számára, mint valamely ateistának szörnyű mívelkedetei, - amin olyan embert értett, s nem is érthetett másfajtát, mint aki noha tudja, hogy van isten, éppen ezért és csak azért is makacsul és megátalkodottan tagadja. A délszaki nagy majomfajták, melyek felől az ő régi úti könyveiben olvasott s a mesebeli sellők egyebek sem voltak szemében, mint egészen istentelen s állattá lett népek vagy olyatén egyes istentagadók, kik ím ezen szomorúságos állapotban tesznek, félig bűnbánóan, félig dacosan, tanúságot az isten haragjáról, s egyúttal mindenféle pajkos incselkedésekkel bosszantják az embereket.

Ha aztán így beesteledve, pattogott a tűz, gőzölögtek a fazekak, az asztalt ellepték a nem kákabélűeknek való népi nyalánkságok, és Margit asszony kényelmesen és tekintetesen ült az ő finom cifrájú székén, lassanként egészen másfajta követői és társai gyűltek köréje, mint aminők nappal szoktak volt boltjában találtatni. Szegény asszonyok meg emberek, kik részint a vendéglátó asztal illatától, részint a magasabb rendű dolgokról való társalkodástól odavonzatva, ott kerestek, s találtak is, változatos üdülést a nappali fáradság után. Egypár képmutató élősdin kívül valamennyien őszintén érezték szükségét, hogy számukra nem mindennapi dolgok felől való beszélgetésektől s tanulságoktól melegedjenek föl, s kivált vallás és csudabéliek dolgában fűszeresebb táplálékot találjanak, mint amilyent a nyilvános műveltségi intézmények szolgáltattak nekik. Kielégítetlen lélek, eloltatlan szomjúság igazság s megismerés után, s ily nyugtalan hajlandóságoknak e testi világban megkísérlett kielégítése okozta élmények sodorták ide ezeket az embereket, s azonfelül még mindenféle különös felekezetekbe, melyeknek belső életéről és folyamatairól Margit asszony sűrűn meséltetett magának, ő maga túlságosan világi és kényelmes is lévén arra, hogysem az effélékben részt is vegyen. Sőt inkább keményen megfeddte a búslakodókat, s piszkálódó ás keserű lett, ha túlságos sok titokzatosságbeli burjánt vett észre, ő is szükségét érezte a csodásnak, a titokzatosnak, de a kézzelfoghatóságokban, az életben s a földi sorsban s mindezek változatos jelenéseiben - ám belső, lélekbeli csodák, kiválasztottak s csak ilyeneknek adatott látomások s egyéb effélék felől tudni sem akart, s jól leszidta vendégeit, ha ilyesmikkel akartak előhozakodni. Azonfelül, hogy isten, mint mind a csodálatos dolgok és történetek elmés és mesteri teremtője élt a számára, főképp egy tekintetben volt előtte észbe venni és dicsérni való: tudniillik mint az okos és dolgos emberek hű segítője, kik semmivel, annál is kevesebbel kezdik, s maguk a maguk szerencséjének kovácsai és viszik valamennyire. Ezért legnagyobb öröme olyan fiatal teremtésekben telt, kik homályos és szűkös származásból tehetséggel, takarékossággal s okossággal valami jó állásba jutottak, vagy éppen hatalmas pártfogásuk akadt. Ilyen pártfogoltjainak zöld ágra jutását olybá vette, mint a magáét, s ha ezek végre annyira vitték, hogy jó lélekkel s szerényen egyet-mást már megengedhettek maguknak, az asszonyság nagy elégtételnek vette, hogy ehhez ő is bőven hozzájárulhasson s a jó módnak velük együtt örülhessen. Lelke mélyéig jótékony volt, teli kézzel adott, szegényeknek s szegényül maradóknak állandó, megszabott részt, olyanoknak pedig, akiknél láttatja volt a segítségnek, a saját tehetőségéhez képest valósággal pazarlóan. Ilyen zöld ágra jutottaknak rendszerint természetükben volt, hogy egyéb, jelentősebb összeköttetéseik közben a különös asszony hajlandóságát is gondosan ápolják, míg csak az újonnan felcseperedő nemzedék ki nem szorította őket - s így esett, hogy nem egyszer s nem is egy finoman öltözködött s előkelő formájú úri ember találkozott a szegény hívek közepett, ezeket, magára tartó viselkedésével, megzavarodásba, kényelmetlenségbe ejtve. S e szegények, ha olyas urak nem voltak jelen, szemére is vetették az asszonyságnak az ő világiakon s földi dicsőségen való csüggését, ami sohse múlt el élénk megbeszélés és vitatkozás nélkül.

A boldogulásban, szerzésben és dolgozásban való gyönyörködése tehette, hogy a maga körül szívesen látottak közzé egypár házaló zsidó is bekerült. Fáradhatatlanságuk s állandó résen állásuk, s ahogy, az asszonyságnál gyakran megfordulva, s rengeteg terhüket lerakva hitvány burokból teli erszényt hámoztak elé s adták őrizetébe egy szó váltása, egy betű írás kérése nélkül, - igazságos jólelkűségük, kíváncsi szerénységük, az üzletben való megzavarhatatlan furfangosságukkal elegy; szigorú szertartásaik, bibliai származásuk, még a keresztyénséggel szemben való ellenséges állásuk s apáiknak vétkes mívelkedetei is e sokat üldözött s lenézett embereket csak még érdekesebbé s jó szívvel látottá tették a jó asszony előtt, ha az estéli összejövetelekbe bekukkantottak, s Margit asszony tűzhelyén kávét főztek vagy halat sütöttek maguknak. Ha jámbor keresztyén asszonyságok, bár kíméletesen, de orruk alá dörgölték, hogy még nincs nagyon nagy ideje, mikor a zsidók bizony gonosz ádázok voltak, keresztyén gyerekeket raboltak és kutakat mérgeztek meg, vagy ha Margit asszony azt állította, hogy az örök zsidó Ahasvérus most tizenkét esztendeje egyszer a Fekete Medvében hált meg s ő maga két óra hosszat leste a ház előtt, de hiába, mert már napfelkelte előtt továbbvándorolt: a zsidó emberek csöndesen a bajuszuk alá mosolyogtak, s nem zavartatták magukat jókedvükben.

De mivelhogy istent ők is félték és keményen megszabott vallásuk volt, még mindig jobban beleillettek e körbe, mint ahogy nem hitte volna az ember, hogy ott talál két más embert, akik mindenképp másüvé illettek, mint éppen ide - mindazonáltal mintha sóul kellettek volna, s így érezték volna híjukat, ha ott nincsenek e különös elegyületben.

HETEDIK FEJEZET
Folytatódnak a Margit asszonyról szóló dolgok

Két kimondott ateista volt ez a két ember. Az egyik csöndes, egyszerű asztalos, ki jó néhány száz koporsót megcsinált s leszögezett már, s igen derék ember, aki olykor, ha éppen sora kerül, egypár száraz szóval megmondta, hogy éppoly kevéssé hisz örök életben, mint ahogy isten felől sem lehet tudni semmit. Egyébként soha arcátlan beszédet vagy csúfolódó szót nem hallottak tőle; jóízűen szíttá kurta pipáját, és nyugodtan tűrte, ha az asszonyok elöntötték térítő beszédeikkel. A másik egy öreges szabómester volt, őszhajú, fészkelődő, nem jószívű, kinek nyilván nem egy rosszalkodás nyomta a lelkét. Míg amaz meghúzta magát, s csak ritkán állott elé az ő rideg hitvallásával, emez támadó természet volt, s gyönyörűsége telt benne, hogy e hívő lelkeket durva kétségekkel s tagadásokkal, nyers tréfákkal s ocsmányításokkal bántsa s ijessze meg, hogy kiforgassa az egyszerű szót és vastag mókával a szegény embereket bűnös nevetésre gerjessze. Se sok esze nem volt, se tiszteletet nem érzett semmi iránt, még a természet iránt sem, csak mintha a melle kívánta volna, hogy az isten valóságát tagadja vagy eltagadja - holott az asztalos csak nem vetett rá nagy ügyet, viszont vándorló korában figyelemmel vette szemügyre a világot, most is egyre okult, és sok mindenféle dologról nagy szeretettel tudott beszélni, ha szava fölengedi. A szabónak csak kakaskodásban, ugratásban s a nekihevült asszonyokkal való lármás veszekedésben telt kedve, - már a zsidók iránt való viselkedése is nevezetes volt, a koporsógyártóéhez képest. Míg emez jóindulattal s barátsággal bánt velük, mint magához hasonlókkal, a szabó piszkálta és bosszantgatta őket, ahol csak tehette, s igazi keresztyén dölyffel mindenféle közönséges zsidó-tréfát követett el rajtuk, ami csak eszébe jutott, úgy, hogy a szegény ördögök néha igazán megharagudtak s otthagyták a többieket. Ilyenkor Margit asszony is türelmét vesztette, és kiparancsolta házából a gonoszt; de az csakhamar újra bejáratos lett, és újra jó szívvel voltak hozzá, ha régi módjára egy kicsit tartózkodóbban és simább szavakkal újra rákezdett. Úgy tetszett, mintha a sokbeszédű és vitájú gyülekezet el sem lehetett volna nélküle, mint az eleven ateista példája nélkül, már ahogy ők ezt értették, - amint hogy valóban ilyen is volt, mert igazában észre lehetett venni, hogy az istenbe s a lélek halhatatlanságába vetett hitet inkább csak elnyomni igyekezett magában, mert nyűgözi és megzavarja az ő kicsinyes és haszontalan imposztorkodásaiban, s amikor halálának órája ütött, oly kislelkűen s töredelmesen állt elébe, oly vinnyogva, fog vacogva s imádság után nyöszörögve, hogy a jó népeknek fényes diadala telt benne, holott az asztalos éppoly nyugodtan és érdektelen gyalulta utolsó koporsóját, melyet magának szánt, mint annak idején az elsőt.

Ilyen természetű volt a gyülekezet, mely sok este, kivált télen, ott találkozott Margit asszonynál - s nem tudom, mint esett, hogy magamat hirtelen s gyakran nappal az eleven boltban, a tevő-vevők közepeit, este pedig az asszonyság lábánál ülve találtam, aki nagy hajlandósággal fogadott. Nagy figyelemmel tűntem ki, mikor a világ legcsudálatosabb dolgai kerültek szóba. Persze, az istenes és erkölcsös elmélkedéseket az első esztendőkben nem értettem még meg, noha olykor elég gyermekesek voltak - de ezek már akkor sem foglaltak le sok időt, mert a társaság mindig elég hamar áttért a történeteknek, a kézzelfogható tapasztalatoknak, s ezekkel bizonyos fajta természetbölcseleteknek mezejére, ahol már én is otthonos voltam. Különösen a lelkek világának jelenségeit, a sejtelmeket, álmokat s egyéb efféléket próbálták eleven összefüggésbe hozni, s kíváncsi szemmel igyekeztek kifürkészni a csillagos ég titokzatos helyiségeit, a tenger mélységét s a tűzokádó hegyeket, melyeknek híre hozzájuk vetődött, s végül mindez vallásos vélekedésekre téríttetett vissza. Alomlátók könyvei olvastattak fel, különféle égi testeken történt megtudni érdemes utazások s egyéb ilyen felvilágosítások, minek utána ezeket Margit asszonnyal megvétették, aztán megbeszélték, s a képzelet a legmerészebb gondolatokkal telt el. Egyik vagy másik még egy és más fölszedegetett tudományt is hozzáadott, hogy s mint hallotta egy csillagnéző inasától, hogy annak teleszkópján át eleven teremtéseket láthatni a holdban s tüzes hajókat a napon. Margit asszonynak volt mindig legelevenebb képzelete, s nála menten minden hússá-vérré vált. Sokszor éjnek idején fölkelt, kinézni az ablakon, hogy meglássa, mi történik a csöndes, homályos világban, s mindannyiszor fölfedezett valami gyanús égi testet, mely nem volt olyan, mint máskor, vagy hulló csillagot vagy véres fényt, melynek mindnek mindjárt nevet tudott adni. Minden jelentett valamit, minden eleven volt számára. Ha a nap egy pohár vízre rásütött, s azon át a világosra politúrozott asztalra: a hét szivárványló szín az ő szemében egyenes postája volt a gyönyörűségeknek, melyek magában a menyországban találtatnak. Mondogatta is, hogy: nem látjátok a szép virágokat, koszorúkat, zöld sövényeket, piros kendőket, aranycsengőket, ezüstkutakat? - s valahányszor a nap a szobába sütött, megtette a próbát, hogy mint mondta, egy kicsit belenézzen a menyországba. Az ura meg a szabó ilyenkor kinevette, s a gazda rá is mondta, hogy képzelődő tehén. Ám jobban megvethette a lábát, ha kísértetekről volt szó, mert e dologban tagadhatatlan sok tapasztalata volt, mely elég verejtékébe került, - különben a többieknek is kinek-kinek volt mit ilyet elbeszélni valója. Persze, mióta a házból ki nem tette lábát, élményei nem terjedtek túl holmi kopogásokon, régi szekrényekben való gyanús mozgolódásokon, s legfeljebb valamely fekete kosnak éjféltájt az utcán való kísértéséről, ha éjjel vagy hajnalban őr állott az ablakban. Az is megesett, hogy a kapualjában valami pöttöm emberkét fedezett föl, aki, mialatt ő élesen szemügyre vette, hirtelen megnőtt, föl, egészen ablakáig, hogy alig ért rá azt becsapni s visszaszökni az ágyba. De fiatalabb korában mindez elevenebben járta, mikor, főképp még a vidéken, éjjel-nappal erdőn-mezőn át voltak útjai. Ilyenkor fejetlen emberek órák hosszat eljárogattak mellette, s mentül hévebben imádkozott, annál közelebb kerültek hozzá; parasztok hazajáró lelke bukkant föl hajdani birtokukon, s könyörögve nyújtották felé karjukat; akasztott emberek suhantak le magas fenyőfákról, ijesztő üvöltéssel, hogy egy jó keresztyén nő üdvösséges közelébe jussanak - s megindító szavakkal írta le gyötrelmes állapotát, mikor meg nem tudta állani, hogy a kísérteties szerzetekre rá ne sandítson, holott tudta, hogy ez mily kártékony. Néha bele is dagadt az az oldala, amelyiken kísértetek vele futottak, és orvost kellett hívatnia. S tudott ezenfelül boszorkányságokról, bájolatokról, melyek az ő fiatal korában, a múlt század vége felé, még nagyban járták a parasztság között. Éltek a szülőföldjén gazdag, hatalmas paraszti családok, akiknek régi pogány könyveik voltak, s ezek erejével a leggonoszabb garázdálkodást vitték végbe. Hogy eleven lánggal úgy tudtak lyukat égetni a szalmakévékbe, hogy éppen csak lyuk égett bennük, vagy hogy a vizet meg tudták igézni, avagy a kéményből a füstöt tetszésük szerint tudták felszállatni s furcsa figurákat képezni: az csak legártatlanabb volt tréfáik közül. De borzalmas volt, ha ellenségeiket lassan ölték meg, oly módon, hogy számukra háromszöget vertek egy fűzfába, megfelelő ráolvasással (a Margit apja is hosszan senyvedt egyszer egy ilyen barátságos mívelkedet következtében, míg fel nem fedezte s egy kapucinus barát meg nem mentette), - vagy ha a szegény embereknek lábon égették el a rozsát, hogy aztán kigúnyolják őket, ha éheznek és szűkölködnek. Igaz, megvolt aztán az az elégtételük, hogy az ördög egyiket-másikat nagy készülettel elvitte, ha erre megérett, - de ez viszont szintén csak ijedséget okozott a szegényeknek, s nem volt éppen kellemes dolog a véres havat, a kitépett hajat ott találni a helyszínén, mint ez az asszonysággal is megesett. Ezeknek a parasztoknak teméntelen sok volt a pénzük, s lakodalmakon vagy halotti torokon vékával és kádszámra mérték egymásnak. A lakodalmak az időt még igen nagyszabásúak voltak. Maga is látott még olyat, amelyikre mind a vendégek, emberek, asszonyok, lóháton jöttek, s majd száz ló volt így együtt. Az asszonyok aranyfüst-koronát viseltek, és selyemruhát, egymásra rakott aranypénzből való láncot, három-négyszer is körülvetve, de az ördög látatlanul velük lovagolt, s ebéd után nem a legerkölcsösebb volt a dolgok menete. A hetvenes években, mikor nagy éhség volt, ezeknek a parasztoknak abban telt kedvük, hogy tizenkét emberrel tágra nyitott pajtában csépeltessenek, amihez vak hegedűssel játszattak, kinek egy nagy kenyéren kellett ülnie, - s ha aztán elegendő éhes koldus gyűlt a pajta elé, a vad kutyákat rászabadították a védtelen csürhére. Tudni kell, hogy a népbeli hit e gazdag falusi zsarnokokat sok helyt a régi uraság elparasztosodott utódainak nézte, értvén ezen az országban mindenfelé elszórt várak és tornyok hajdani lakóit.

Kalandos hajlandóságú társak számára kiadós mezőség volt még a katolicizmus is, hátrahagyott üres klastromházaival vagy még eleven kolostoraival, ahol ilyek a katolikusnak maradt szomszédságban akadtak. Amihez sokban hozzájárultak a barátok is, főképp a kapucinusok, kik még ma is barátságban megosztják a hóhérokkal azt a munkát, hogy a babonás református parasztsággal mindenféle ördögűzést s tudákos mesterséget folytassanak. Némely félreeső vidékeken tudatlan, elzüllött protestantizmus uralkodott - a parasztok nem felettük állottak a katolikusoknak, mintegy elnézve azok elbutított feje felett, hanem hűségesen velük hitték minden meséjüket, csak éppen, hogy gonosznak s elvetendőnek ítélték a tartalmukat, s nem nevettek a katolicizmuson, hanem féltek tőle, mint valamely kísérteties pogány dologtól. Éppúgy, mint ahogy szabad gondolkozónak nem tudtak olyan embert elképzelni, aki belül igazán nem hisz semmiben, azonmód nem tudták feltenni, hogy valaki túlságos sokat hihet; minden mértékük az volt, hogy a dolgok közül, amelyekben hittek, vallomást csak azok felől tesznek, amelyek istentől valók s nem a gonosztól.

A Margit asszony ura, Jakab apó (ő csak apónak hívta) tizenöt esztendővel volt nála idősebb, s közel járt a nyolcvanhoz. Éppoly élénk képzeletű volt, mint felesége, s emlékei még mélyebben belenyúltak a múltak mesevilágába; de mindent tréfára fordított, mivel világéletében huncut s elég haszontalan ember volt, s így épp annyi bolondos kísértetjárásról, fejük tetejére állított emberi történetekről tudott mesélgetni, mint felesége komorakról s ijedelmesekről. - Kicsi korába még bele estek az utolsó boszorkányperek, és sok vidámsággal írta le szájhagyomány szerint a boszorkányünnepeket s lakomákat szakasztott úgy, ahogy azokat ama perek irataiban, hosszadalmas vádjaikban s kikényszerített vallomásaikban megolvashatni. E mezőségen legszívesebben időzött, s komoly ábrázattal állította egy pár különösebb emberről, hogy igen jól értenek a seprőn való lovagláshoz. Fogadkozott is, mindennap újra, egész életében, hogy valamely boszorkány ismerősétől szerez abból a kenőcsből, amelyikkel meg kell kenni a seprőket, hogy rajtuk a kéményen át kilovagolhassanak. Ez nekem mindig nagy örömet szerzett, kivált, ha apróra vette s vidám kilátásokkal festette ki a megtervelt utazást, szép időben, mikor is előtte ülnék a seprő nyelén, s ő fogna, hogy le ne essem. Megnevezett nem egy szép cseresnyefát valamely magaslaton, vagy némely jeles szilvafát, ahol megállnánk és torkoskodnánk, vagy bizonyos különösen finom eperfajtát ebben vagy abban az erdőben, ahol derekasan belaknánk, miközben a seprőt valamelyik fenyőfához kötnék. A szomszédos vásárokra is ellátogatnánk s különböző mutogató bódékba is bejutnánk, fizetség nélkül, a kéményen át. Persze, egy bizonyos faluban, az ismerős lelkésznél, ha az ő híres kolbászaiból kóstolót akarunk, a seprőt el kell majd dugnunk az erdőben, s úgy tennünk, mintha gyalog jöttünk volna, hogy ebben a szép időben a nagytiszteletű urnák udvarlására lehessünk. Ellenben egy másik falubeli gazdag boszorkány korcsmárosnéhoz hetykén a kéményen át kell belovagolnunk, hogy balgatagul holmi reménybeli és jót ígérő boszorkánylegényeket hívén, hogy magánál lát, az ő híres szalonnás rántottájával és friss lépes mézzel szíve szerint megvendégeljen bennünket. Hogy útközben magas fákon és sziklákon a legritkább madárfészkekbe történik majd betekintés, a madárfiókok közül a legtöbbre valók kikerestetve: az magától értetődött. Hogy mindez, mint mehessen végbe kár nélkül, arról már volt útbaigazítása, valamint az igét is tudta, mellyel, mulatságunk végeztén, az ördögöt a maga jussából ki lehet majd forgatni.

Kísértetjárások körül is igen tapasztalt volt, de ezeket is vidámra forgatta át. Ami szorongást e kalandjaikor érzett, az mindig roppant mulatságos volt, s mindig valami huncutságban lyukadt ki, amivel, ha igaz, kínzóit megtréfálta.

Ilyen mód jól kiegészítette a felesége vérmes képzeletű voltát, s ily módon volt magamnak is alkalmam, hogy frissen, forrásból merítsem, amit egyébként a műveitek gyerekei számára, külön mesekönyvekben szokás szájuk ízéhez igazítani. Ha nem is ilyen ártatlan dolgok kerültek elém, s nem együgyű gyermeki erkölcs számára szerkesztettek: emberi igazság valamennyiben volt, s főképp azzal, hogy a Margit asszony mindenféle zakotái révén valóságos kincsesbánya szolgáltatott kiegészítő testi szemléletet az elképzeltekhez, képzeletem hamar, sőt korán éretté lett, s erős benyomások iránt fogékonnyá, körülbelül úgy, mint ahogy a népbeli gyermekek korán megszokják a felnőttek erős italait. Mert hiszen amit hallottam, nem csupa mesevilágbeli dolog volt; megbeszélték előttem, s néha vad indulattal, a maguk, a mások sorsát, s főképp a Margit asszony meg az ura hosszú élete volt teli szomorú és vidám történetekkel, igazság és igazságtalanság példáival, veszedelem, szükség, bonyodalom és megszabadulás eseteivel; láttak éhséget, háborút, zendülést - de különösen egymáshoz való viszonyuk oly különös és indulatoktól hántorgatott volt, az emberi természetnek oly eredendő sötét hatalmait kivillantató, hogy gyermeki szemem csodálkozva nézett a vad lobogásba, s mély benyomásokkal teltem el.

A dolog úgy állt, hogy míg Margit asszony lelke és megtartója volt a háztartásnak s a mostani jólétnek ő vetette meg ágyát s a gyeplőt mindig kezében tartotta: az ura az a fajta ember volt, aki semmi rendeset se nem tanult, se végbevinni nem tudott, s így arra kell fanyalodnia, hogy kéztül adója legyen a cselekvékeny asszonynak, s meglehetős haszontalanéi töltse annak kormánypálcája alatt dicstelen életét. Mikor az asszony, főképp az első években, az idők járásának merész kihasználásával és magának eszébe jutott furfangokkal a szó szoros értelmében két kézzel merte az aranyat: az ember a szolgálattevő házbeli törpe szerepére szorult, aki, ha ellátta dolgát, kedvére lakott azzal, amit az asszony juttatott neki, mindenféle bolondot cselekedve hozzá, amin mindenki jót mulatott. Hogy oly férfiatlan szűkében volt tanácsnak s megbízhatóságnak, s hogy válságos helyzetekben sohasem volt igazi támaszték: ez a tapasztalt Margit asszonyt az embere egyéb képességei iránt is vakká tette, s megmagyarázta az ártatlanságot, mellyel az asszony magától értetődően kizárta az embert a kincsesláda birtokosságából. Nem is gondolt mellette hosszú ideig egyikük se semmit, míg egy pár fülbesúgó, legelői a cselszövő szabó, az embernek helyzete megalázó voltát orra alá nem dörgölte, s föl nem lovalta, hogy kérjen végre részt a szerzeményből, s egyenlő uraságot a házon s az üzleten.

Az ember menten roppantul nekiberzenkedett, és, maga mögött a gonosz tanácsadókkal, törvénnyel fenyegette a megijedt asszonyt, ha nem adja ki részét a „közös szerzemény”-ből. Az asszony érezte, hogy ez inkább rablás, mint igazságtevés, s kézzel-lábbal kapálódzott ellene, kivált mert tudta, hogy hiszen ezentúl is csak ő lesz lelke a háznak. De a törvény ellene volt, mert nem tehetett különbséget a szerző erők közt, s azonfölül az ember úgy tett, mindenféle hetvenkedő váddal hozakodva elő, mintha osztozkodás után válni is akarna - míg az asszonyt végre elkábították, agyonbeszélték, s az, betegen s félig eszén sem léve, kiadta minden birtoknak a felét. Az ember pedig rudakba rakta a különböző nagyságú aranyakat, s kit-kit külön kolbászformájú zacskóba varrva, az egészet ládába tette, a ládát a padlóhoz szegezte, ráült, s cinkosainak, akik részt reméltek a kalandból, fügét mutatott. Egyebekben megmaradt a feleségénél, s úgy élt vele tovább is, mint addig, a kincshez csak akkor nyúlva, ha valami külön kedvtelésre kellett. Az asszony csakhamar felocsúdott, s kis idő múlva a maga részét megint kiegészítette, sőt egy pár év alatt meg is duplázta; de az osztozkodás napja óta egyetlen gondolata az volt, hogy juthatna megint az elvettek birtokába - ez pedig csak az ura halálával volt lehetséges. Ezért mindig szívébe szúrt, ha az ember egy-egy aranyat felváltott, és szívós kitartással várta az ura halálát. Az meg épp ily epekedve várta az övét, hogy akkor majd egyetlen ura s mestere lehessen az egész vagyonnak, s teljes függetlenségben tölthesse hosszú élete fogyatékát. Ezt a borzalmas viszonyt, igaz, első látásra nem sejtette volna az ember, mert úgy éltek egymással, mint két jó öreg cseléd, s apónak anyónak nevezték egymást. Főképp Margit asszony az ura iránt is mindenben az a jó és bőkezű asszony maradt, aki mások iránt volt s az ő negyven esztendei élettársa s annak bolondos incselkedései nélkül egy napig sem tudott volna tovább élni - aminthogy az ember elég jól megvolt vele, s tréfás katuskasággal látta el a konyhát, mialatt az asszony, az ő ábrándos társaságában, szabadjára eresztette túltömött képzeletét.

De minden évszakban egyszer, mikor a természetben a nagy változások történtek, s az öreg embereket az élet gyors múlandóságára emlékeztették s testi nyavalyáikat különösen éreztették velük: többnyire homályos, álmatlan éjszakákon rettenetes civakodás ütött ki köztük, hogy felültek bele széles, ódon ágyukban egy ugyanazon mennyezet alatt, s pitymallatig, nyitott ablakoknál vágták egymáshoz a halálos sértéseket és szitkokat, hogy a csendes utcák visszhangzottak bele. Messzi, távoli, érzékien átélt ifjúságuk megtévedéseit vetették egymás szemére, s olyan dolgokat kiáltottak ki a hangtalan éjszakába, melyek jóval e század fordulója előtt mentek végbe, olyan hegyek közt és mezőkön, ahol azóta egész sűrű erdők nőttek újonnan vagy tűntek el, s melyeknek részvevői rég elporladtak sírjukban.

Majd a felől vonták egymást kérdőre, mi oka van az egyiknek azt hinni, hogy majd túléli a másikat? s nyomorúságos vetélkedésbe keveredtek, hogy vajon melyiküknek lesz meg az az elégtétele, hogy a másikat holtan lássa maga előtt.

Másnap aztán, ha akárki megfordult náluk, ott folytatták a borzalmas civakodást minden belépő előtt, lett légyen az ismerős vagy idegen, míg az asszony ki nem merült bele és sírni s imádkozni nem kezdett, viszont az ember az élénket adta, vidám nótákat fütyürészett, rántottát sütött, hozzá állandóan valami figurás beszédet dünnyögve. Ily mód egész álló reggel nem mondott egyebet, mint egyre ezt: Ötvenegy! Ötvenegy! Legfeljebb olyasmivel tarkázva, hogy: Tudja isten, mindig azt hiszem, hogy odaát az a vénasszony ma hajnalban kilovagolt! Tegnap vett egy új seprőt! láttam valamit a levegőben libegni, nyilván az ő veres alsószoknyája volt; furcsa! ejnye, ejnye! ötvenegy! - és így tovább. Emellett halálos méreggel volt színültig tele a szíve, és tudta, hogy feleségét e magaviseletével kétszeresen gyötri, mert az asszony nem volt sem olyan gonosz, sem olyan kötekedő, hogy a harcot így tudta volna folytatni. S amit ez állapotukban egymás ellen rosszat tettek, többnyire csak pazar bőkezűség volt, mellyel mindenkit megajándékoztak, aki kezük ügyébe ért, mintha mindegyik szinte a másik szeme láttára akarta volna fölélni a vagyont, amelyikért mindketten epekedtek.

Az ember nem volt éppen istentelen ember, de ugyanazon különös mód, ahogy, mint kísértetekben s boszorkányokban, istenben s az ő menyországában is hitt: hagyta az istent istennek lenni, s éppen nem gondolt arra, hogy azokkal az erkölcsi tanításokkal is törődjék, melyek e hitből származnának. Evett, ivott, nevetett, káromkodott s elkövette mókáit, semmiképp sem törekedve arra, hogy életét valamely komolyabb paranccsal szerezze összehangzásba. De az asszonynak sem jutott eszébe, hogy indulatai a vallásos viselkedéssel valahogy szembekerülhetnének, s lakmározó híveinek azzal járt előttük, hogy soha féket nem vetett annak kifejezésére, ami éppen hántorgatta. Szeretett és gyűlölt, áldott és átkozott, s leplezetlen s féktelen engedte át magát lelke minden gerjedelmének, nem is gondolva arra, hogy bűnbe eshetik, s ártatlan biztossággal hivatkozva egyre istenre s roppant hatalmára.

Mindkettőjüknek nagy had szegény rokonsága volt, mely szétszórva élt a vidéken. Ezek annál jobban leskelődtek, ki-ki a maga részéről, a tetemes örökségre, mert Margit asszony, a javíthatatlanul szegényen maradók ellen való makacs kelletlenségében, a bőségből éppen csak cseppentett nekik, s csak sátoros ünnepeken lakatta jól őket. Ilyenkor aztán előkerültek mindkét félről a vén bátyák és nénék, ángyok meg sógorok, kiéhezett leányaikkal s halovány fiaikkal, tarisznyákkal meg kosarakkal, melyekben szegénységük hitványka adományait hozták, hogy a rigolyás öregeket megnyerjék velük s érőbbet vihessenek érte haza. Ez a pereputty is ridegen két táborra különbözött el, mely a két főszemély iránt való háborúskodásban ugyancsak az ellenfél korábbi halálára vágyó reménységnek adta magát, hogy majd nagyobb rész jusson rá. Azon vadul gyűlölködtek s ellenségeskedtek, ahogy Margit asszony s az ura mutattak rá példát, s valahányszor a nagy gyülekezet a szokatlan bőségben belakott, fölmelegedett s az eleinte való tartózkodás hetvenkedéssé szabadult fel: hatalmas veszekedés tört ki a két felekezet között, úgy, hogy a férfiak a megmaradt sonkákat, mielőtt a tarisznyába tették volna, egymás fejéhez vágták, a szegény emberek pedig az egymás halvány, hegyes orra alá nyelveltek, és megnyugosztalt gyomruk felett irigységgel és méreggel teli szívet vittek magukkal hazafelé. Szegényesen felcifrázott fejkötőik alól szúrósan csillogott ki szemük, mikor hosszú léptekkel, hónuk alatt teli bátyúkkal, mentek ki a kapun, s haraggal váltak el a keresztúton, hogy messzi kunyhóik felé siessenek.

Így járta ez sok esztendeig, míg aztán az öreg asszony kezdte meg a meghalást, s maga is átköltözött a lelkek és kísértetek ama mesés birodalmába. Váratlanul végrendeletet is hagyott, mely egy szál ifjú embert tett egyetlen örökössé - a legutolsót s legfiatalabbat ama kedveltjei közül, kiknek élelmességében s boldogulásában kedve tellett, s azzal a hittel halt meg, hogy az ő jó pénze nem kerül rossz kézbe, hanem életrevaló embereknek lesz ereje és gyönyörűsége. Temetésére mindkét félről összesereglett a rokonság, s nagy volt a siralom, mikor így megcsalatva látták magukat. Dühükben mind a szerencsés örökös ellen röffentek össze, aki nyugodtan rakott föl mindent, aminek hasznát vehette, egy nagy szekérre. Nem hagyott ott az éheseknek egyebet, mint ami eleség volt a kamarában, s ami ritkaságai s könyvei maradtak a megboldogultnak, már a mennyiben nem voltak aranyból, ezüstből vagy egyéb ilyen értékből valók. Három nap és három éjjel ott maradt a jajveszékelő had a halottas házban, míg fel nem törték az utolsó csontot, hogy velőjét az utolsó falat kenyérrel kimártsák. Aztán elszéledtek, ki-ki elvivel, ami emléket még fel tudott szedni. Az egyik egy rakás pogány meg bálványozó könyvet vitt a vállán, vastag kötéllel egy husánghoz hozzátornyozva, hóna alatt meg egy zacskó szárított szilvát; a másik a botja végén egy szűzanyát lógatott a háta mögött, fején meg egy cifrán kifaragott szekrényt himbált, melyet ügyesen megtöltött, minden fiókját, krumplival. Hosszú, vékony hajadonok kecses régimódi fűzfakosarakat s tarka skatulyákat vittek, teli csinált virággal s elsárgult asszonyi lim-lommal; gyerekek viasz angyalokat szorongattak karjukban vagy kínai korsókat vittek kezükben - egészben mintha egy csomó képromboló vonult volna ki valamely kifosztott templomból. De mindegyikük most már abban volt, hogy zsákmányát, mint a megboldogultra való drága emlékeztetőt őrizze meg, végtére mind mégis csak megemlékezve a sok vett jóról s bánatosan menve útjokra, míg a fő örökös, aki ott lépegetett kocsija mellett, hirtelen megállította a szekeret, egyet gondolt, s az egész rakományt eladta egy zsibárusnak, magának egy szeget sem tartott meg. Aztán ötvöshöz ment, akinek az emlékérmeket, kelyheket és láncokat adta el, s végre kemény lépésekkel vonult ki a kapun, vissza se nézve, teli zacskójával és botjával. Mintha örült volna, hogy túl van íme egy kellemetlen s hosszadalmas dolgon.

A házban pedig az öreg ember maradt ott, egymaga s egymagára a régi osztozkodás lefogyott részével. Még három évet élt, s azon nap halt meg, melyen az utolsó aranyat kellett felváltani. Addig azzal verte agyon az időt, hogy eltökélte és elgondolta, mint ugratja majd a túlvilágon a feleségét, ha az majd ott is „az ő hóbortos gondolataival nyűgösködik”, s mily mód tréfálja majd meg az apostolok s a próféták előtt, hogy ezeknek a vén embereknek is legyen min nevetniük. Sok meghalt ismerősére is visszaemlékezett, s örült a viszontlátásnak s hogy viszontlátáskor megint a bolondját járathatja velők, mint régen. Mindig ily vidám mód hallottam a jövendő életről beszélni. Vak volt már s közel a kilencvenhez, s ha fájásoktól, rosszkedvtől, szegénységtől meglátogatva elszomorodott s panaszkodni kezdett, nem ezekről a dolgokról beszélt, hanem egyre azt hajtogatta, hogy az embert agyon kéne verni, mielőtt így megöregszik s elnyomorodik.

Végre kilobbant, mint a mécs, melynek utolsó csepp olaja is felemésztődött, elfeledtetve a világtól, s én, akkor már meglett ember, a hajdani napokból talán egyetlen ismerőse voltam már, ki az összeesett maradék hamut sírjáig elkísértem.

NYOLCADIK FEJEZET
Gyermeki bűntett

A régiek színdarabjainak kórusához hasonlóan szemléltem kora ifjúságomtól fogva a szomszéd ház életét és eseményeit, s mindenkor figyelmes részvevőjük voltam. Kijártam, bejártam, ott ültem egy sarokban vagy elvegyültem a cselekvők s lármázok közé, ha valami végbement. Előszedtem a könyveket, elkértem, amit a látni valókból kívántam, vagy eljátszottam a Margit asszony csecsebecséivel. Mind a sokfajta ember, aki a házban megfordult, engem is ismert s jó szívvel volt hozzám, hogy pártfogónémnak kedvében járjon. Én meg nem kotyogtam, hanem arra ügyeltem, hogy a történőkből semmi se maradjon számomra látatlan vagy hallatlan. S mind e benyomásokkal eltelve, mentem az utca másik felére haza, s az itt szerzett matériát szobánk csöndjében álmatag nagy szövedékekké terítettem szét, melyeket izgatott képzeletem szegett be. S úgy összeszövődtek valóságos életemmel, hogy alig tudtam azokat ettől elkülönböztetni.

Csakis ebből magyarázhatok meg a többi közt egy dolgot, melyet körülbelül hétéves koromban követtem el, s melyet e nélkül nem tudnék megérteni. Egy nap az asztal mellett öltem, valami játékkal elfoglalva, s egypár illetlen, igen durva szót mormogtam hozzá, melynek jelentését nem tudtam s nyilván az utcán szedhettem föl. Valami asszony ült éppen anyámnál s beszélgetett vele, mikor ezeket a szókat meghallotta s figyelmeztette rájuk anyámat. Anyám komolyan kérdőre vont, ki tanított ezekre, az idegen asszony meg különösen faggatott, amin igen elcsodálkoztam, s egy pillanatig elgondolkozva, egy fiú nevét mondtam, akit olykor az iskolában láttam. S azután még kettőt vagy hármat tettem hozzá, csupa tizenkét-tizenhárom esztendősét, akikkel egy szót is alig váltottam. Néhány nap múlva, nagy elcsodálkozásomra, a tanító ott fogott az iskolában, s velem együtt a négy megnevezett fiút, akik szememben már félig meglett emberszámba mentek, annyival nagyobbak és idősebbek voltak nálam. Megjelent a lelkész, ki hitoktatónk volt s egyebekben az iskola elöljárója, s a tanítóval az asztalhoz ült, engem is maguk mellé ültetve. A fiúknak ellenben az asztal előtt kellett sorba államok, várva az elkövetkezendőket. Elsőbb is ünnepi hangon megkérdezték őket, hogy vajon mondottak-e bizonyos szavakat az én jelenlétemben; nem tudtak mit felelni, s igen elcsodálkoztak. Erre a lelkész hozzám fordult: „Hol hallottad ama bizonyos dolgokat, ezektől a fiúktól?” Én menten benne voltam a kerékvágásban, s habozás nélkül, száraz biztossággal feleltem: „A kiserdőben!” Ez az erdőcske egy órányira van a várostól; soha életemben ott nem jártam, de gyakran hallottam emlegetni. „Hogy és mint történt minden, s hogy kerültetek oda?” kérdeztek tovább. Én meg elmondtam, hogy vettek rá a fiúk egy napon, hogy velük sétáljak, s mint vittek magukkal az erdőbe, s körülményesen leírtam mindent, olyasféleképp, ahogy nagyobb fiúk kisebbet rosszalkodásra magukkal visznek. A vádlottak oda voltak az elképedéstől, és sírva bizonykodtak, hogy részben régen nem, részben egyáltalában sohasem jártak abban az erdőcskében, s legkevésbé énvelem! E közben ijedséges gyűlölettel néztek rám, mint valamely mérges kígyóra, s szemrehányásokkal s kérdésekkel akartak megrohanni, de nem hagyták őket s nekem megparancsolták, hogy mondjam meg az utat, amelyen kimentünk. Ennek képe menten szemem előtt állott, feltüzelve az ellentmondástól, s attól, hogy letagadják mesémet, melyben immár magam is hittem, mert e nélkül semmi mód sem tudtam volna megmagyarázni a jelenvaló eset valóságos mibenlétét, pontosan megmondtam utat, ösvényt, mely ama hely felé visz. Csak félfüllel hallottam róla s bár aligha ügyeltem rá, minden szó jókor tolult nyelvemre. Azt is elmondtam, hogy útközben diót vertünk le, tüzet gyújtottunk, s lopott krumplit sütöttünk rajta, s egy parasztgyereket is istentelenül elnáspángoltunk, mikor közbe akarta magát vetni. Az erdőbe érve, cimboráim magas fenyők tetejére másztak, a magasban kurjongatni kezdtek, s a tanítót s a lelkészt mindenféle csúfnevekkel illették. E csúfneveket, a két férfiú testi formáján elgondolkozva, már réges-rég magam sütöttem ki magamban, de senkinek el nem mondtam, ez alkalommal azonban túladtam minden, s az urak felbőszülésé éppoly nagy volt, mint a dologba belekevert fiúk elcsodálkozása. Miután a fákról leszálltak, nagy vesszőket vágtak s rám parancsoltak, hogy magam is felmásszam egy fácskára, s onnan felülről én is csúfneveket kiabáljak. Mikor vonakodtam, egy fához kötöztek, s addig vertek a vesszőkkel, míg mindent elkiabáltam, amit kívántak, azokat az illetlen szókat is. Miközben kiabáltam, a hátam mögött elsomfordáltak, s e percben ért oda egy parasztember, hallotta erkölcstelen beszédemet, s fülön ragadott. „Megállj kölyök, rossz kölyök, - kiáltott, - ezt az egyet megfogtam!” - s ezzel jó néhányat végigvágott rajtam. Azután ő is elment s ott hagyott, miközben már esteledett. Nagy fáradsággal kitéptem magam, s a sötét erdőben hazafelé kerestem az utat. Csakhogy eltévedtem, egy mély patakba estem, melyben egészen az erdő széléig hol úszva, hol gázolva jutottam tovább, s így, többféle veszedelmek kiállása után, megtaláltam az utat. De közben még egy fekete bakkecske is nekem támadt, akit azonban egy hirtelen kiszakított sövénykaróval visszavertem és elkergettem.

Soha az iskolában ily beszédesnek nem láttak, mint ez elbeszélés alatt. Senkinek sem jutott eszébe, teszem anyámnál kérdezősködni, hogy valamely nap csakugyan átázva s esti órákban jöttem-e haza? Ellenben az én kalandomat összeköttetésbe szerezték azzal, hogy egyik-másik a fiúk közül épp azon időben, amelyikről én szóltam, valóban iskolát került. Hittek úgy fiatalságomnak, mint előadásomnak, mely váratlanul s elfogódás nélkül pottyant le egyébkor való hallgatagságom mennyországából.

A vádlottakat elítélték, ártatlanul, mint elvadult, rossz hajlandóságú legényeket, s makacs és egyhangú tagadásukkal s igazságos felbőszülésükkel és kétségbeesésükkel még inkább rontottak a dolgukon. A legkeményebb büntetést mérték rájuk; a szégyenpadra ültették s ezenfelül még szüleik is elverték s bezárták őket.

A mennyire, homályosan, vissza tudok emlékezni, a baj, amit okoztam, nemcsak, hogy közömbösségben nem hagyott, de szinte megelégedéssel töltött el, hogy a költői igazságszolgáltatás az én kigondolásaimat ily szépen s láthatóan kikerekítette, s hogy valami feltűnő dolog történt, míveltetett és ért embereket, mind az én teremtő szavam következtében. Nem értettem, mit jajgatnak a megkínzott fiúk oly szörnyen, s hogy lehetnek úgy ellenem bőszülve, mikor a történet helyes menete egészen magától értetődött, s én éppoly kevéssé tudhattam rajt változtatni, mint a régi istenek a Fátumon.

A bajtól értek mind olyasfélék voltak, akiket a gyerekvilágban is jóravaló embereknek lehetne nevezni, nyugodt, megállapodott fiúk, kik addig nem adtak okot nagyobb gáncsra, s azóta csöndes és dolgos ifjú polgárok váltak belőlük. Annál mélyebb gyökeret eresztett beléjük az én ördöngösségemről s az elszenvedett igazságtalanságról való emlékezés, s mikor esztendők múltán szememre vetették, pontosan visszaemlékeztem az egész elfelejtett históriára, s majd minden szava megelevenedett előttem. Csak most gyötrött az eset, kétszeres és állandó dühhel, s valahányszor rágondoltam, a vérem a fejembe szállt tőle, s mindenképp minden hibáját a könnyen hívő vizsgálóbírókra szerettem volna tolni, sőt még azt a pletykálgató asszonyt is kedvem lett volna vádolni, aki ama tilalmas szókat meghallotta, s nem volt nyugvása, míg pontos származásuk meg nem állapíttatott. Hárman a hajdani iskolatársak közül megbocsátottak, s nevettek, látván, mint nyugtalanít utólag a dolog, s örültek, hogy elégtételükre, minden egyes részletre olyan jól emlékszem. Csak a negyedik, akinek sok baja lett az életben, nem tudott különbséget tenni a gyermeki s a későbbi idő között, s úgy neheztelt reám a rajta elkövetett méltatlanságért, mintha most, meglett elmével követtem volna el. Mély gyűlölséggel ment el mellettem, s ha sértően nézett rám, nem tudtam pillantását viszonozni, mert a hajdani igazságtalanság rám nehezedett, s egyikünk sem tudta elfelejteni.

KILENCEDIK FEJEZET
Iskola derengése

Valahogy beleilleszkedtem az iskolába, s jól el voltam benne, mivel az első tanulás menete gyors volt s napról-napra haladt. Az iskola intézményeiben is sok volt a mulattató; szívesen és buzgalommal jártam bele; a közéletet jelentette életemben, s afféle volt számomra, mint a régiek számára a törvényháza s a színház. Nem nyilvános intézet volt, hanem egy közhasznú egyesület vállalkozása - arra való, hogy a jó elemi népiskolák akkori szűkében a kevéssé tehetősek gyerekeinek jobb nevelést juttasson, ezért szegényiskolának is hítták. A Pestalozzi-Lancaster tanítási módot alkalmazták benne, azzal a buzgalommal és nekifekvéssel, mely a magános vállalkozásé iskolai emberek tulajdonsága. Apám, amíg élt, rajongott ez intézet elrendezéséért s eredményeiért; ellátogatott bele, megszemlélte, s gyakran elhatározta, hogy első iskolai évemet itt tölteti velem, ebben is arra a nevelésbeli szabályra igyekezve, hogy legzsengébb esztendeimet a város legszegényebb gyerekeinek társaságában töltsem, hogy már csírájában kivesszen, elsorvadjon bennem minden gőg és osztályérzés. E szándéka anyám számára szent hagyomány volt, s könnyűvé tette, hogy milyen iskolát válasszon számomra. Egy nagy teremben vagy száz gyereket tanítottak, felét fiút, felét leányt, öttől tizenkét éveset. Hat hosszú iskolapad állt a középen, egy nembeliektől végigülve; mindegyik pad egy-egy korosztályt foglalt össze, s előtte egy haladottabb tíz-tizenkétéves tanuló állott, s tanította az egész rábízott padot, miközben a másik nembeliek félkörben álltak hat pulpitus körül, mely a falak mentén volt felállítva. Minden kör közepeit egy székecskén ugyancsak egy tanítófiú vagy leány ült. Az igazi tanító egy magas katedrán trónolt, hogy belássa az egészet; két segédtanító járt kezére, körbe-körbe járva az elég homályos termet, itt-ott közbelépve, segítgetve, a nehezebb dolgokat maga tanítgatva. A tárgyakat félóránkként váltogatták, a főtanító csengetett, mire, ügyes mívelettel s megállapított mozgással és tartással a száz gyerek, pontosan csengettyűszóra, felemelkedett, rendbe állt, fordult s kiszámított meneteleivel egy perc alatt helyet változtatott, úgy, hogy az ötven, aki elébb ült, most állóvá lett, és megfordítva. Mindig igen boldog perc volt, mikor, szabály szerint, kezünket a hátunkon összekulcsolva, fiúk a leányok előtt elvonultunk, s katonás járásunkat pompáztattuk, az ő liba-tipegésükhöz képest. Nem tudom, kedves és hagyományos ráhagyás volt-e vagy talán szándék is, hogy meg volt engedve virágot hoznunk magunkkal s tanítás közben kezünkben tartanunk - én legalább semmi más iskolában nem találtam e kedves szabadságra; pedig szép volt nézni, a vidám menetelés alatt, hogy majd minden kis leánynak háta mögött, ujjai közt rózsa vagy szegfű volt, míg a fiúk a virágot szájukban tartották, mint a pipát, vagy legényesen fülük mellé dugták. Csupa favágó gyereke volt vagy napszámosé, szegény szabóé, vargáé vagy alamizsnán élő népeké. Jobbfajta iparos rangja s hitele miatt nem küldhette ide gyerekét. Ezért én voltam köztük a legjobban s legtisztábban járatott, s félig-meddig úri számba mentem, noha igen hamar összeismerkedtem a tarka-barkán foltozott szegény ördögökkel, erkölcseikkel, már amennyire túlságos idegenek és barátságtalanok nem voltak számomra. Mert bár a szegények gyerekei nem rosszabbak vagy rosszabb indulatúak, mint a gazdagoké vagy egyébként ellátottaké, sőt inkább sokban ártatlanabbak s jobblelkűek, van mégis olykor külsőségeikben s mozdulataikban valami vigyori durvaság, mely egy pár tanuló társamtól elidegenített.

Akkori öltözet ruhám fűszín volt, mivel anyám apámnak egyenruhájából szabatott egyet vasárnapra, egyet hétköznapra. Egyéb hátrahagyott ruhái is majd mind zöldek voltak, s tizenkétéves koromig mind futották számomra, köntöskékre, zekécskékre, főképp anyámnak a ruha kímélésére, tisztán tartására vetett szigorúságánál s figyelménél fogva, úgyhogy e változatlan szín révén hamar elneveztek „Zöld Henrik”-nek s ez volt a nevem városszerte. Igy váltam az iskolában s az utcán ismert kis alakká, s népszerűségemet arra használtam, hogy állandóan folytassam megfigyeléseimet, s kórusszerű részvételemet minden körül és mindenben, ami megesett és végbevitetett. A legkülönbféle gyerekkel, ahogy sora került vagy kedvem szottyant, a legkülönbféle szülői házakon kerültem belül, s mint szemre csöndes és jó gyereket szívesen láttak, mialatt én pontosan szemügyre vettem a szegény emberek háztartását és szokásait, azután elmaradtam, hogy Margit asszonynál való főhadiszállásomba vonuljak vissza, hol mégis csak a legtöbb látnivaló akadt. Az asszonyság örült, hogy képes voltam nemcsak németül folyékonyan felolvasni neki, de az ő régi könyveiben gyakran előforduló német betűket megmagyarázni, valamint az arabs számokat, melyeket sohasem tudott megtanulni. Német betűkkel mindenfélét feljegyeztem számára apró papírszeletekre, melyeket megőrzött s jól el tudott olvasni, s ilyenformán valóságos kis titkárja lettem. Nagy elmének tartott; egyet látott bennem az ő jövendő okos maguk szerencséjét kovácsolóiból, s előre örült ragyogó pályafutásomnak. Aminthogy valóban a tanulás se nehezemre nem esett, se nem gyötrött, s magam sem tudom, hogyan, fölemelkedtem arra a méltóságra, hogy a kisebbeket taníthassam. Ez újabb örömömre szolgált, kivált mert a jutalmazás és a büntetés hatalmával fölszerelten, kicsiny sorsokat alakíthattam, mosolyt és könnyet, barátságot és ellenségeskedést varázsolhattam elő. Sőt még a szerelem első zsenge reggeli felhőcskéi is közbe vegyültek. Ha kilenc-tíz kisleány félkörében középütt ültem, a főhely vagy mellettem volt, vagy legmesszebb tőlem, ahhoz képest, hogy a terem mely részében gyülekeztünk. Én pedig azokat a leányokat, akiket jól szívelhettem, vagy állandóan fenntartottam a dicsőség és az erény tájékain, vagy levetettem őket a bűn, az elfeledtetés sötét vidékeire, mindkét esetben az én zsarnoki szívem legközelébe. S ez a szív erősen vele hánykolódott, mikor, gyakran, az érdemtelen felmagasztalt szép leánytól nem vettem háládatos mosoly; mikor a meg nem szolgált tisztességet úgy fogadta, mint ami kijár neki, s pajkos és tekintet nélkül való rosszalkodással végtelen nehézzé tette, hogy feltűnő igazságtalanság nélkül tudjam fenntartani a sima magaslaton.

Csak két dolog volt az iskolában számomra gyötrelmes és ijesztő, s maradt bántóan emlékezetemben. Az egyik a komor üldöző mód volt, ahogy az iskolai igazságszolgáltatást kezelték. Ez egyrészt lelke szerint volt a régi időknek, melyeknek még mezsgyéjén állottunk, másrészt a személyes hajlandóságból fakadt, s rosszul illett az iskola egyéb ildomosságához. Kikeresetten kínos és megbélyegző büntetéseket eszeltek ki e gyengéd életidő számára, s alig múlt el hónap valamely szegény bűnösön való ünnepélyes példaadás nélkül. Hiszen igaz: többnyire igazi gonosztevők sújttattak, de mégis visszás dolog volt, mert a gyerekeket korán rászoktatta az elítélésre, pedig amúgy is különös jelenség, hogy a gyerekek, még ha tudják is, hogy ugyanazon vétségben ludasok, csak éppen, hogy őket nem büntették meg: a megbüntetettet és megbélyegzettet megvetik, üldözik és kigúnyolják, míg az ügy utolsó hulláma el nem simult vagy az üldözők maguk is hálóba nem kerültek. Amíg az aranykor el nem jő, a kis fiúkat bizony el kell náspángolni; de bántó volt, mikor egy-egy boldogtalan bűnöst, a nagy feddő prédikáció után átvittek egy félreeső szobába, s ott levetkőztették, padra fektették, s megbotozták, vagy amikor egy már nagyobbacska kis lánynak ráakasztott felírással egy álló napon át egy magas szekrényen kellett ülnie. Végtelenül szánakoztam rajta, bár nyilván nagyot vétkezhetett. De az is lehet, hogy ártatlanul ítélték el! Egy pár esztendő múlva ugyan ezen leány konfirmációra való előkészülőben, a vízbe ölte magát, nem tudom már, miért, de emlékszem a gyászoló részvétre, mellyel a halott iránt viseltettem, mikor temetni vitték, nagy csapat fehérbe öltözött tizenöt-tizenhatéves leánytól kísérve, akik virágot vittek a koporsó után. Megadták neki e tisztességet, noha nem keresztyéni halállal halt meg, nagy fiatalsága miatt, mivel egyben leplezni s mérsékelni is kívánták ezzel az esemény rikító voltát.

Iskolai éveim másik kínos emléke a Kis Káté s a tanulására rendelt órák. Egy kis könyvet, tele száraz, vértelen kérdéssel és felelettel, a szent írások eleven életéből kiszakította! s idős és magátalkodott emberek rideg elméjének valóval: a végtelennek tetsző gyermeki esztendők rendjén állandó kérődzéssel kellett könyv nélkül megtanulnunk s értetlen beszélgetésben újra meg újra elmondanunk. Kemény szavak és kemény büntetések voltak a magyarázat, szorongó félelem, hogy el ne felejtsünk egyet is e homályos szavakból: ez volt a sarkalás vallásos életünkhöz. Zsoltárversek, versszakaszok, ugyancsak kirángatva összefüggésükből s ezért keservesebben megtanulhatók, mint egész összefüggő költemények: nem fejlesztették, hanem megkuszálták emlékezetünket. Ahogy e meglett emberek elvadult bűnössége ellen vetett, tenyeres-talpas mezítelen parancsokat odasorakozva láttuk az érzékfölötti s kézzelfoghatatlan hitbeli tételekhez: nem a szelíd emberi fejlődés lelke szellőjét éreztük, hanem a durva és nyers barbárság fülledt leheletét, melynek számára az a fő, hogy az ifjú és gyengéd sarjadékot e gyors és kényszerű fehérítőn minél korábban kikészítse és felelőssé tegye a való élet és gondolkodás teljes terjedelmére. E tantárgy kínja akkor érte tetőpontját, mikor évente többször rám került a sor, hogy vasárnap a templomban, az egész község előtt, hangos szóval én folytassam a lelkésszel való különös párbeszédet, aki tőlem messze a szószéken állt, úgy, hogy minden akadozás vagy elfeledés nyilvános szégyenné vált. Igaz, hogy sok gyerek éppen e szokás révén szerezte meg azt az ügyességet, hogy kenetességgel, pergő nyelvvel, néha szemtelenséggel pompázzék, s e nap számukra diadal és öröm napjává alakult. Ám épp ezeknél mindig bebizonyosodott, hogy mindez csak magtalan üresség. Vannak született protestánsok, s én magamat is közéjük számítanám, mert nem a vallásos érzék híja tette, hanem persze tudtomon kívül, rég kiégett máglyák utolsó finom füstfellegecskéi tették, mintegy átlebegve a. visszhangos templomon, számomra bántóvá az ottléteit, mikor ott ez egyhangú erőszakos tételeket ide-oda dobálták. Nem mintha abban képzelődném, hogy valami különös éleseszűen vitatkozó csodagyerek lettem volna, velemszületett érzés dolga volt az egész.

Ilyen mód erőszakkal visszaszorítottak az istennel négyszemközt való közlekedésemre, s megmaradtam abban a szokásomban, hogy imádságaimat s kegyességeimet magam lássam el magam áhítozása szerinti időre és akkor, mikor szükségét éreztem. Csak a Miatyánkot mondtam el reggel-este rendesen, de azt is magamban.

Ám belső és külső játékaimból s mulatozásaimból is kiszorult a jó isten, s nem tudta benntartani se Margit asszony, sem édes anyám. Hosszú éveken át az isten gondolata prózai képzet volt számomra, olyan értelemben, mint ahogy a rossz költők prózainak érzik a való életet a kitalálthoz és mesebelihez képest. Különösképpen az élet, a kézzelfogható természet volt számomra a mesevilág, melyben gyönyörűséget kerestem, míg istenné vált előttem a szükséges, de józan és iskolás valóság, akihez csak úgy tértem vissza, mint az agyonbetyárkodott éhes gyerek a mindennapos leveshez, melyet mentül hamarább fölkanalaz. Ezt okozta az a mód, mellyel a vallást és gyermekkoromat egybeszerezték. Legalább nem tudok rá visszaemlékezni, noha az az idő világos tükörképben áll előttem, hogy elmém kibontakozása előtt, bár egyszer is és bármily gyermeteg módon, ájtatos elmerülést éreztem volna.

Éppen legpuhább, legalakíthatóbb esztendeimnek e félig istentelen idejét, mely jó hét-nyolc esztendeig eltartott, olybá veszem, mint valamely rideg és hideg utat, s csakis a kis kátét és kezelőit feleltetem érte, mert, ha különös élességgel próbálok visszahatolni amaz elmúlt, homályos lélekállapotba, még most is észreveszem, hogy gyermekkorom istenét nem szerettem, csak szükségem volt rá. Csak most válik előttem világossá a homályos és hideg fátyol, mely azon időmre ráborul, fele életemet elborította, s magamat gyámoltalanná s félénkké tett, aki az embereket nem értettem meg, s magamat nem tudtam velük megismertetni, úgy, hogy nevelőim úgy álltak előttem, mint valamely talány előtt, mondván: „Furcsa egy palánta, az ember nem tud vele mihez fogni!”

TIZEDIK FEJEZET
A játékos gyermek

Annál buzgóbban közlekedtem magamban önnön magammal, abban a világban, melyet magamnak kellett magam számára felépítenem. Anyám csak igen kevés. játékot vett nekem, mert legfőbb gondja az volt, hogy minden fillért a jövőre tegyen el javamra, s a maga esze szerint fölöslegesnek ítélt minden kiadást, melyet nem a legegyenesebben legszükségesebbek számára áldoztunk. Ennek kárpótlásául folytonos szóbeli mulattatással igyekezett foglalkoztatni, s ezerfélét mesélt úgy a maga életéből, mint a másokéból, magánosságunk közepeit édes megszokást találva ebben. Ám e sok beszélgetés, de még a furcsa szomszédház élete sem tudta végül minden órámat kitölteni, s valami kézzelfoghatóra volt szükségem, alakító kedvem martalékául. Így hamar arra szorultam, hogy játékomat magam teremtsem magamnak. Papír meg fa, az ilyen esetekben való rendes kisegítő, hamar kifogyott, főképp, mert nem volt mesterem, aki a fogásokra s mesterségekre megtanított volna. S amit ilyformán az emberektől meg nem kaptam, megadta a néma természet. Messziről más fiúknál láttam, hogy csinos kis természeti gyűjteményeik vannak, főképp kövek meg pillangók, s tanítóik meg apjuk tanítgatják őket, hogy kirándulásokon effélék után járjanak. Ezt utánoztam hát a magam szakállára, s merész utazásoknak indultam a patak s a folyó medre mentén, hol tarka hordalék tündöklött a napon. Nemsokára tekintélyes gyűjteményem volt csillogó és színes ásványokból, csillámok, kvarcok s olyan kövek, melyek különös formájukkal tűntek ki. Ragyogó salakdarabokat, melyek a hámorokból kerültek a folyóba, ugyancsak értékes daraboknak ítéltem, megömlött üveget drágakőnek, a Margit asszony zakotáiból pedig csiszolt márványtöredékekből s félig átlátszó alabástromcifraságokból való hulladékok kerültek hozzám, melyeket még a régiesség zománca is beragyogott. E dolgok számára rekeszeket s tartályokat gyártottam, s furcsaságokkal teleirkált cédulákat dugdostam melléjük. Ha a nap besütött kis udvarunkba, lecepeltem az egész kincstárt, minden darabját külön megmostam a kutacskánál, s kirakosgattam a napra, hogy száradjanak, s gyönyörködjem csillogásukban. Majd megint elrakosgattam mindet az iskátulákba, a legfényesebbeket gyapotba burkolva, melyet a nagy kötegekből csipkedtem ki a kikötőtéren s a raktárak körül. Így folytattam hosszú ideig, de csak színre volt épülésemre, s mikor észrevettem, hogy azok a fiúk minden kőnek külön nevét tudták, s mindenféléjük volt, érdekes, amihez én hozzá nem juthattam, teszem kristályuk és ércneműjük, mely az én számomra mindenképpen idegen volt: a játék elsorvadt számomra s elkedvetlenített. Ezen időben pedig semmi halottat vagy eldobottat nem tűrhettem magam körül; aminek hasznát nem vehettem, azt hevenyében elégettem vagy messze távolítottam magamtól, s egy nap úgy hordtam ki, nagy fáradsággal, a köveim egész terhét a folyóhoz, elsüllyesztettem a habokba, s búsan és leverten tértem haza.

Ennek utána pillangókkal s bogarakkal próbálkoztam meg. Anyám elkészítette a hálót, s maga is ki-kijött velem a rétre, mert e játéknak egyszerű és olcsó volta őt is megnyerte, összefogdostam, amihez csak hozzáférhettem, s töméntelen sok hernyót tettem foglyommá. De nem ismertem az ételüket, s különben sem tudtam velük bánni, úgy, hogy nem is került ki egy pillangó sem az én tenyészetemből. Amit pedig eleven pillangót fogtam, valamint a csillogó bogarak: keserves fáradságomra voltak megöletésükkel s épen tartásukkal, mert e gyenge állatok mégis szívós életerőt vallottak az én gyilkos kezeim közt, s mire mindazonáltal élettelenekké lettek, oda volt hamvuk és színük, s tűim hegyéről szánnivaló vértanúk elrongyollódott társasága meredt az ember elé. Megölésük magában is kifárasztott, s túlságosan felizgatott, mert a filigrán állatkákat nem tudtam szenvedni látni. Ez nem volt holmi, gyereknek természetében nem lévő, érzelgősség; kellemtelen vagy közömbös állatokat épp úgy el tudtam kínozni, mint más gyerekek; inkább igazságtalan együttérzés volt ezekkel a tarkább istenteremtéseivel, akikhez jó szívvel voltam. S minden ilyen szerencsétlen állatmaradék annál mélabúsabbá tett, mert egy szabadban töltött napnak s kalandnak emléke volt. Az elfogatásától kínos haláláig eltelő idő olyan sors lefolyása volt, mely egyben engem is ért, s a néma maradványok szemrehányó beszéddel szóltak hozzám.

Ez a mulatság is megfeneklett végre, mikor először láttam állatseregletet. Menten eltökéltem, hogy magam is összeterelek ilyet, s nagy határ ketrecet meg kalickát építettem. Sok fáradsággal kis ládákat alakítottam át ilyenekké, ragasztottam is lemezpapírból és fából, s drótból vagy cérnából feszítettem elé rostélyt, a szerint, hogy mily erős állatnak szántam. Az első lakó egy egérke volt, kit az egérfogóból börtönébe olyan körülményességgel szállítottam át, amennyivel medvéket szokás elhelyezni. Egy kölyök házinyúl következett utána, egy pár veréb, egy kuszmakígyó, egy nagyobb kígyó, több fajta színű és nagyságú gyík; egy hatalmas szarvasbogár több más bogárral ott senyvedt nemsokára a tartályokban, melyek ugyancsak egymás tetejére voltak halmozva. Több nagy pók valósággal a tigrisek helyét töltötte be számomra, mert rettenetesen féltem tőlük, s csak nagy kerülővel fogtam meg őket. Borzongó gyönyörűséggel szemléltem védtelenségüket, míg egy nap egy keresztespók előtört rekesztékéből, s őrülten vágtatott végig kezemen és ruhámon. Az ijedség azonban csak növelte a kis állatsereglet iránt való érdeklődésemet, igen pontosan etettem, más gyerekeknek is megmutogattam, s nagy fennen magyarázgattam nekik a bestéket. Egy fiatal héja, amelyhez hozzájutottam, a nagy királysast személyesítette, a gyíkok a krokodilokat, a kígyókat pedig nagy gonddal hámoztam ki takaróikból s egy bábúnak raktam tagjai köré. Majd órák hosszat elüldögéltem a búsongó állatok előtt, s megfigyeltem mozdulataikat. Az egér rég átrágta magát, s elillant, a kuszmakígyó rég eltört, s a krokodilnak minden letört farkuk; a házinyúl csontvázzá soványodott, de mégse fért el ketrecében, a többi rendre megdöglött, s elkomorított, úgyhogy elhatároztam, hogy mind megölöm s elásom. Egy hosszú vékony vaspálcát megtüzesítettem; reszkető kézzel hatoltam be vele a rostélyok mögé, s rettenetes vérfürdőt rendeztem. Ám a szegény párák szívemhez voltak nőve, a szétroncsolódó szervezetek vonaglásai is megijesztettek, - abba kellett hagynom. Lesiettem az udvarra, gödröt ástam a berkenyebokrok tövében, s az egész frekvenciát, döglöttet, félholtat, elevent minden ládástól egymás tetejébe dobáltam, és sietve elföldeltem. Anyám, ezt látva, rám szólt, hogy az állatokat csak ki kellett volna vinnem, ahol megfogtam őket, a szabadba, majd magukhoz tértek volna. Ezt magam is átláttam, s megbántam cselekedetemet; a pázsit sokáig kísérteties hely volt számomra, és sohasem mertem annak a gyermeki kíváncsiságomnak engedni, mely arra ösztökéli a kis embert, hogy amit elásott, megint kiássa és megnézegesse.

Margit asszonynál nyilatkozott meg előttem az ezután következett játék. Valami hóbortos teozófiában, melyet ott találtam könyvei között, utasítás foglaltatott a négy elementum szemléletessé tételére, egyéb gyermekes kísérletekkel s a hozzájuk való táblás rajzokkal. Ez előírás szerint egy arra való nagy üvegcsövet negyedrészt homokkal töltöttem meg, más negyedrészt vízzel, fölötte olajjal, míg a legfelső negyedrészt üresnek hagytam, vagyis: levegővel tele. E matériák nehézségük szerint elkülönböződtek, s ily mód, az elzárt térségben, a négy elementumot képezték: a földet, a vizet, a tüzet (mécsesbe való olaj!) s a levegőt. Jól fölráztam, amiből a káosz állott elő, mely is annak rendje és módja szerint szépen kihiggadt, én pedig nagy gyönyörűséggel ültem a roppantul tudományos jelenség előtt.