Tartalomjegyzék

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonratodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Szilágyi-Kiszler Adrienn

A vihar csendje

Szilágyi-Kiszler Adrienn: A vihar csendje

©Szilágyi-Kiszler Adrienn

Szerkesztés: K. Zsófi

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv:Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/SzilagyiKiszlerAdrienn/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309785

mobi ISBN 9786156309792

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

Eltompult érzékekkel dőltem hátra az ülésben. Mennyivel elviselhetőbb így utazni, állapítottam meg magamban. Elviselhetőbb, ízlelgettem a szót. Ez a legtöbb, amire mostanában számíthatok. Még több is, mint amit két héttel ezelőtt el tudtam volna képzelni.

Behunytam a szemem, és erőnek erejével próbáltam rábírni a szervezetemben keringő nyugtatókat, hogy megakadályozzák a rám törni készülő pánikrohamot. Csak néhány óra, és földet érünk. Otthon könnyebb lesz, biztattam magam, holott nem is hittem benne igazán. Kibámultam az ablakon; elnéztem a körülöttünk elterülő felhőrengeteget és éreztem, ahogy a torkom összeszorul. Soha semmi nem lesz már könnyebb.

Annyi időt elvesztegettem, ostoroztam magam. És most már késő. Természetesnek vesszük a szeretteink jelenlétét, mindaddig, míg velünk vannak. Aztán történik valami, váratlanul, mellbevágó hirtelenséggel, és a világ kifordul a négy sarkából. Fogalmam sincs, mi lesz ezután.

Bárcsak megállíthattam volna az időt… A felhők végeláthatatlanul terültek el idefent, ragyogó fehérségükkel azt az érzést keltve, mintha egyhelyben lebegnénk. Újra lehunytam a szemeim.

Itt várok örökre csak, hogy lássam a mosolyod. Mert ez az igazság, semmi vagyok nélküled.

Első fejezet

2008. május vége

– Mandy, ha elkésem, a srácok elevenen megnyúznak! – közöltem a húgommal telefonon. – Esküszöm, este visszahívlak.

– Nem-nem, megint le akarsz rázni! – vádolt. – Használj fülest a kocsiban.

– Nem akarok beszélni róla – mondtam összeszorított fogakkal, miközben fél kézzel a táskámban kotorásztam a napszemüvegem után.

– Kérlek, meghalok a kíváncsiságtól! – könyörgött a kishúgom. – Tényleg jár valakivel?

Türelmetlenül kifújtam a levegőt, és próbáltam tudomást sem venni a gyomromat szorító, kellemetlen érzésről. Két nappal ezelőtt futótűzként terjedt el a hír a pletykalapok hasábjain: Brendon Stone egy csinos, feltörekvő balett-táncosnővel kavar.

– Olyan idegesítő vagy – mondtam ingerülten.

– Csak tudni szeretném, hogyan fogadtad a hírt.

– Rosszul, Mandy – sóhajtottam, és felhagytam a napszemüvegem keresésével. – Még három hónapja sincs, hogy szakítottunk.

– Hát igen – mondta, és szinte láttam, ahogy a fejét csóválja, miközben gesztenyeszínű haját tekergeti –, azért ez mégiscsak szemétség.

– Dehogy – ellenkeztem, majd beléptem a hálóba, hátha ott van az az átkozott szemüveg. – Megbeszéltük, hogy elengedjük egymást. Neki előbb sikerült, ennyi – rántottam meg a vállam. Próbáltam úgy tenni, mintha nem fájna olyan nagyon.

– Szóval igaz! – csapott le a szavaimra diadalmasan.

– Nem járnak, csak volt néhány randijuk – vágtam rá.

– Szóval beszéltél erről Brendonnal? – faggatott tovább. Az éjjeliszekrényemen ott pihent a napszemüvegem. Felkaptam, majd kifordultam a szobából.

– Este felhívlak!

– Meg sem kérdezed, hogy állok a tanulással? – nyafogott. Mandy a záróvizsgájára készült éppen; ha minden jól alakul, profi sminkes lesz belőle.

– Inkább tanulj, és ne engem faggass, Parker nyomozó – mondtam, mintegy végszóként.

– Ne merd letenni! – emelte fel a hangját méltatlankodva.

– Szeretlek! – köszöntem el, majd kinyomtam a telefont.

Leakasztottam a kocsikulcsomat a fogasról, és kiléptem a ragyogó napsütésbe. Ahogy leszaladtam a lépcsőn, hosszú, lófarokba fogott barna hajam a hátamat csapkodta. A garázs előtt ott parkolt az én gyönyörű, óceánkék kiskocsim. Alig volt egy hónapos. Legyőztem a késztetést, hogy bámuljam még egy kicsit, inkább gyorsan bepattantam az ülésre, és kitolattam a garázs elől.

Oliver és Alice háza felé menet folyamatosan Mandy kérdése visszhangzott a fejemben. Hogy beszéltem-e Brendonnal? Igen. Persze a részletekbe nem ment bele, mégis, a szavaiból úgy vettem ki, hogy valami komoly alakul közte és a balett-táncosnő között. Megszámlálhatatlan érzés kavargott bennem emiatt. Brendon és én jó barátok voltunk, mielőtt a kapcsolatunk romantikus irányt vett. Nem is jártunk még úgy igazán együtt, amikor a munkája miatt visszaköltözött a szülővárosába, Chicagóba. Rettenetesen hiányzott a társasága. A szakításunkat követően ritkultak a telefonbeszélgetések is; sejtettem, hogy a barátságunk nem éli túl a rajta áthullámzó szerelmet, az elválást pedig már végképp nem. Nem tagadhattam, hogy kicsit féltékeny vagyok rá, másfelől pedig mardos a bűntudat, mert tisztában vagyok vele, hogy örülnöm kellene a boldogságának. Önző dög vagy, Audrey Rose Parker. Senkinek nem mertem még beszélni róla, de az elmúlt hetekben egyre többször fordult meg a fejemben, hogy talán Brendonnal kellett volna tartanom Chicagóba.

Lehetetlen egy helyzet volt. Őt elszólította a munkája, ráadásul szívesen lakott újra a szülővárosában. Nekem az összes barátom itt, Los Angelesben él, a karrieremet pedig csak épp, hogy elkezdtem felépíteni. Választottam egy utat, mégis úgy éreztem, mintha folyton hátra tekingetnék, az a kereszteződés, az a bizonyos válaszút pedig egy kicsit sem került távolabb tőlem. Most pedig minden jel arra mutat, hogy Brendonnak előbb sikerült túltennie magát rajtam, mint nekem rajta. Engem is meglepett, mennyire magányosnak érzem magam emiatt.

Bekanyarodtam az utcába, ahol több mint másfél évig laktam, majd felhajtottam a ház elé, és leparkoltam Alice dögös terepjárója mellé. A bejárat felé menet ismét eszembe ötlött, hogy mi lehet olyan fontos a srácoknak, hogy SOS idehívtak, hiszen a következő Foreword-turnémegbeszélésünk holnap lesz. Mi az, ami nem várhatott holnapig?

– Hahó! – kiáltottam be, miközben becsuktam magam mögött a bejárati ajtót. Nem jött válasz. Elindultam balra, a buliszoba felé; a megbeszéléseket általában ott bonyolítottuk le a csapattal. Az ajtón belépve üdvrivalgás fogadott:

– Meglepetés! – kiáltotta egy kisebb tömeg a szoba közepéről. Meglepődtem, az nem kifejezés. Alice odalépett hozzám és átölelt; mélyvörös haja az arcomat csiklandozta.

– Hű – nyögtem ki, miután egy pohár pezsgőt nyomott a kezembe. – Mire fel? – kérdeztem félhangosan.

– Előrehoztuk a nyárköszöntő bulit – legyintett Alice, majd karon ragadott és odahúzott a többiekhez. Ott volt mindenki: a hat gyerekkori barátom, továbbá az ő barátnőik; Jason és Erin, Kevin és Grace, Scott és Samanta, valamint Oliver, Heath, Chris, és még a csapat legújabb tagja, Rupert Jackson is.

– Mi sem tudtunk róla – szólalt meg Heath.

– Szóval, ez mindenkinek meglepetés volt – mosolyogtam.

– Szinte még nekünk is – vigyorgott rám Oliver –, reggel találtuk ki, hogy ma tartjuk.

– Igen, értem – feleltem lassan. – Nyárköszöntő buli Kaliforniában, logikus – ironizáltam, mire a barátaim felnevettek.

– Imádja a tematikus bulikat – intett Alice Oliver felé. – Ez élteti.

– Imádjátok a tematikus bulikat, amiket szervezek! – harsogta a nevezett.

– Így mindig van okunk rá, hogy összejöjjünk inni – táncoltatta meg a szemöldökét Chris.

– Ja, mert együtt zenélni már annyira unalmas – jegyezte meg Jason.

– Így viszont mindenkinek van legalább egy szabad keze – vigyorgott rá Erin Jones, a felesége, és szájon csókolta. Finom mosollyal lepleztem, hogy legszívesebben elfordítanám a tekintetem. Mostanában amúgy is nehezemre esett látni, ahogy a barátaim nyalják-falják egymást, ráadásul Erinre mindig is féltékeny voltam kicsit. Igaz, Jason és köztem sosem volt semmi komoly, de egész sokáig bele voltam zúgva. Aztán ott van maga a tény is, miszerint Erin tizenhat éves kora óta híres énekesnő, gyönyörű és tehetséges… szóval bosszantóan tökéletes. És igen, jó fej is.

Azért, ami a karriert illeti, én sem panaszkodhattam: az utóbbi hónapokban ismertebbé váltam, mint turnémenedzser; mindenki, aki a No Reason zenekart akarta, tudta, hogy engem kell keresni, és már nem csak fellépések miatt hívtak; a sajtó mindenféle ürüggyel engem keresett, ha kellett valami a bandától, vagy a bandáról.

– Gyerünk, kifelé az udvarra! – riasztott fel Oliver az elmélkedésemből. – Király idő van odakint!

– Kanadához képest mindenképp – jegyezte meg Samanta, míg kifelé menet a szőkésbarna haját kontyba fogta. Sam, Heath húga és Scott kedvese alig két hónapja költözött Los Angelesbe. Szüksége lesz még néhány hétre, míg hozzászokik az itteni hőséghez…

♪

A kedvenc tollamat az ujjaim között forgatva ültem egy gurulós széken a Studio One-ban, a belváros szívében. A Foreword csapatával való megbeszélések száma immár heti háromra nőtt; ahogy közeledett a július, úgy vetettük bele magunkat még jobban a munkába. Időközben nagyon megkedveltem mind a zenekar tagjait, mind a roadjaikat, sőt még az egyik énekes, Mike O’Conell barátnőjével, Judyval is kezdtünk összebarátkozni.

– Audrey, minden oké? – kérdezte Jeremy, a szólógitáros, a kezével a szemem előtt integetve.

– Igen – rezzentem fel. – Bocsi, csak… elkalandoztam – mondtam zavartan. Igazság szerint az asztalra dobott friss pletykalap vonta magára a figyelmemet. A címlap jobb alsó sarkában ugyanis Brendon fényképe díszelgett, alatta a szöveggel: „Komoly kapcsolatban áll az énekes?”

– Biztos? – kérdezte Mike. – Ne tartsunk szünetet?

– Dehogyis! – legyintettem.

– Nemrég esett túl egy szakításon – magyarázta Oliver résztvevő arccal a többieknek. A többiek alatt a mi, kilencfős csapatunkon kívül még tizenegy embert értek, akik most mind csendesen figyeltek engem.

– Nem érdekes – ráztam a fejem, majd összeszűkült szemmel Oliverre néztem.

– Alig tudja túltenni magát rajta – mondta tovább a magáét.

– Jesszusom, leszállnál rólam? – csattantam fel, és jéghideg kezeimet az arcomhoz szorítottam, mert éreztem, hogy kezdek elpirulni. A hallgatóság láthatóan nem tudta, hogy mit szóljon a mi kis civakodásunkhoz. – Tehát, hol is tartottunk? – mosolyogtam kényszeredetten.

– Chicagónál – válaszolt Mike.

– Hogy? – kaptam fel a fejem, majd a szemem sarkából ismét a szennylapra sandítottam. Oliver megköszörülte a torkát, mintha csak azt mondta volna: „Na, ugye?”

– Chicago a tizedik állomása a turnénak – emlékeztetett Mike türelmesen. – Megvan?

– Meg-meg – hadartam a jegyzeteim fölé hajolva. – Mehetünk tovább.

Miközben sorra vettük az állomásokat, lopva Oliverre pillantottam; szerettem volna azt hinni, hogy nem látszik rajtam, mennyire felkavar a szakítás még ennyi idő után is. Utáltam magam, amiért kétségek között vergődöm a döntésem miatt. Úgy gondoltam, felnőttként többnyire már egyenes és határozott leszek, most mégis gyengének éreztem magam. Másrészt pedig, nem fojthattam magamba örökké az érzéseimet.

Rövidesen beiktattunk egy szünetet. Épp egy pohár vizet töltöttem magamnak, mikor Josh, a Foreword dobosa megszólalt mögöttem:

– Ne búslakodj, Parker, szinglinek lenni nem a világ vége – lökött meg a vállával játékosan. Felpillantottam rá; elég jóképű volt, és nagy nőcsábász hírében állt. Beletúrt a félhosszú, szőke hajába, és ferde mosollyal az arcán várta a válaszomat.

– Egy világhírű zenekar világhírű dobosaként én sem panaszkodnék – rántottam vállat.

– A hírnevem nem csak a dobolási technikám miatt terjedt úgy el – kacsintott rám kihívóan.

– Örülök – motyogtam kissé elpirulva, majd belekortyoltam a vizembe.

– Csak örülnél – vigyorgott a szemöldökét táncoltatva.

– Viszlát, Josh – fordultam sarkon valami menedék után kutatva. A stúdió több helyiségből állt: a válaszfalak egy része szimpla plexi volt. Mivel a szünet még mindig tartott, az emberek szétszóródtak. Feltűnés nélkül beslisszoltam az egyik apró felvevőszobába. Becsuktam magam mögött az egyszerű műanyagajtót, és megkönnyebbülten felsóhajtottam.

– Szia – köszönt rám Evan Stewart. A szívverésem is megállt. Az apró szoba egyetlen székén ült, bal lábát a jobbra támasztva, a térdére feketetett jegyzetfüzettel a kezében. Szégyenlősen elmosolyodtam.

– Ne haragudj, nem láttam, hogy itt vagy – szabadkoztam, kezemet a kilincsen tartva.

– Semmi gond – biztosított. – Ha nem zavar, hogy itt vagyok, maradj nyugodtan – szólt, majd visszapillantott a füzetébe.

– Köszi – motyogtam, majd megindultam a sarok felé.

– Kell a szék? – ajánlotta fel. Fürkésző, szinte fekete szemei kedvesen csillogtak. Ez a srác annyira… különös.

– Nem, köszi, én csak… – válaszoltam, miközben lekuporodtam a földre – így jól elvagyok – közöltem. Evan küldött felém egy édes mosolyt, majd ismét beletemetkezett a füzetébe. Fejemet a falnak döntve, lehunyt szemmel próbáltam nem gondolni semmire. A csendet csak Evan tollának sercegése törte meg; megnyugtató hang volt. Átöleltem a térdem és ráhajtottam a fejemet. Néha felnéztem Evan magányosan üldögélő alakjára; magam sem tudom miért, de mosolyt csalt az arcomra, ahogy lázasan dolgozott. Eszembe jutott, hogy megkérdezem tőle, mit csinál, de nem akartam zavarni. Amúgy is kézenfekvő válasz volt, hogy dalszöveget írt, esetleg rajzolt valamit. Ismét lehunytam a szemem és vettem egy mély lélegzetet. Az egész stúdióban kellemes illat volt, az a fajta, ami tisztaságérzetet kelt az emberben, olyan szőnyegtisztító-szag, mégsem túl erős. Viszont ebben a kis szobában más is vegyült ezzel; isteni, friss illat volt, akár az óceáné…

– Gyere, Evan, vége a szünetnek – nyitott be Mike az ajtón, mire összerezzentem kicsit. Megállt az ajtóban, így nem láthatta, hogy a fal tövében kuporgok; ennek a helyiségnek a falai ugyanis csak félig voltak plexiből, az alsó részt faburkolat takarta. – Szerintem még megbeszélünk egy-két dolgot, aztán mára ennyi – tette hozzá Mike.

– Oké – bólintott Evan, szinte fel sem nézve. – Pillanat.

A szőnyeggel borított padlón tompán hallatszódtak Mike távolodó léptei. Legszívesebben egész hátralévő életemet itt töltöttem volna. Ám mivel ez elég nehezen lett volna kivitelezhető, erőt vettem magamon és feltápászkodtam.

– Köszi, hogy igényt tarthattam a búvóhelyedre – mondtam az alkalmi „szobatársamnak”, mire ő halk nevetést hallatott.

– Miből gondolod, hogy ez az én búvóhelyem? – kérdezte nyújtózkodva.

– Úgy tűnt, Mike tudta, hol keressen – válaszoltam, és próbáltam nem megbámulni, ahogy a nyújtózástól felcsúszott a pólója, és látni engedte izmos hasát.

– Igaz – szólt még mindig mosollyal az ajkán, majd a füzetét felkapva kilépett az ajtón.

A megbeszélés már valóban nem tartott túl sokáig; alig félóra elteltével elköszöntünk egymástól.

– Hazavigyelek titeket? – fordultam Heath és Rupert felé a parkoló felé menet.

– Aha – bólintottak. Miután Sam ideköltözött, Scott-tal kerestek maguknak saját lakást, így pár hétig csak Heath és én laktunk a háromszintes pasadenai házban, amit Brendontól és Vince-től, a Color Full dobosától béreltünk. Mivel Rupert épp lakást keresett, Heath felajánlotta neki, hogy legyenek lakótársak, így most ők ketten laktak az első emeleten.

A társaság feloszlott, és ki-ki elindult a maga dolgára. Hazaérve meglepődve láttam, hogy Alice kocsija ott áll a felhajtón.

– Csajos buli lesz? – kérdezte Rupert, mikor beléptünk a kapun. Alice a lépcsőn üldögélve várt minket.

– Nem tudok róla – mondtam, de volt egy olyan sejtésem, hogy barátnőm nem bulizni jött át hozzánk.

– Halihó, srácok! – köszönt vigyorogva Alice, majd belém karolt és felvezetett a lépcsőn. – Mielőtt kérdeznéd, tudtam, hogy nem lesz kedved átjönni – közölte, mikor már bent voltunk a lakásban –, szóval itt vagyok, hogy megakadályozzam az esetleges önpusztításodat.

– Önpusztítás? – kérdeztem a fejemet rázva. – Nem volt ilyen tervem.

– Akkor milyen terved volt? – tudakolta, és követett a konyhába. Kivettem a hűtőből egy kancsó jeges teát.

– Nem tudom, Alice… – feleltem lassan. – Talán visszamentem volna a belvárosba, és…

– Ahá! – kiáltott fel diadalmasan, majd a pultra csapott egy magazint, amely a harmadik oldalon volt nyitva. – Gondolom, véletlenül sem hívtál volna magaddal, igaz? – szegezte nekem a kérdést összeszűkült szemekkel. Értetlenkedve hajoltam az újság fölé. Nem magazin volt, hanem pletykalap. Az apró híreknél díszelgett rólam egy miniatűr fotó, fölötte a szöveg: „Egymagában járja az utcákat a turnémenedzser – Audrey Rose Parker, úgy tűnik csak árnyéka önmagának; napok óta mintha céltalanul sétálgatna LA belvárosában. Vajon mi készteti a menedzsert az ész nélküli és magányos kóborlásra?”

Ú, ez fájt. Lehunytam a szemem egy pillanatra, és próbáltam tudomást sem venni róla, mit gondolnak rólam az emberek. Pedig ezek szerint azt látják, hogy kezdek becsavarodni. Szerettem egyedül sétálni, ez tényleg annyira furcsa lenne? Felsóhajtottam.

– Mióta adunk az ilyen cikkekre, Alice? – emeltem a tekintetem legjobb barátnőmre. Aggodalmas arckifejezéssel bámult rám.

– Miután hazajöttetek a tavaszi turnéról, mintha kifordultál volna magadból, szívem – mondta gyengéden. – Tisztára mintha kapuzárásos lennél… vettél egy autót, eltüntetted a hajadból azt a szép szőke részt…

– Kellett az autó – vágtam rá. – Már ciki volt folyton kölcsönkérni másét! A hajam pedig régebben havonta máshogy nézett ki, kérdezd meg a srácokat…

– Aztán két napja lepakoltattad Brendon összes itt maradt cuccát a fiúkkal a földszintre – fejezte be Alice, nem is figyelve arra, amit mondok. Erre aztán már nem tudtam mit felelni. Való igaz, talán túlzás volt eltávolítani az összes jó bútort és felszerelést, de egyszerűen nem bírtam tovább megtűrni őket.

– Azt hiszem, túlságosan sürgetni akartam a továbblépést – ráncoltam a szemöldököm. Alice résztvevő arccal lépett elém, majd átkarolt és odavezetett a kanapéhoz.

– Jól teszed, ha tudatosan magad mögött szeretnéd hagyni azt, ami fáj – felelte. – De ez mégsem irányítható ilyen könnyen.

– Igazából nem is az bánt a legjobban, hogy már nincs velem – mondtam –, hanem hogy elvesztettem a barátságát!

– Elhiszem, hogy hiányzik – válaszolta, és megsimogatta a hátam.

– Tényleg hiányzik – ismertem be, a könnyeimet nyelve –, és utálom, hogy ennyire intenzív ez az érzés.

– Tudom-tudom – nyugtatott. – De azért jobb, hogy beszélsz róla, nem igaz?

– De igen – pillantottam rá hálásan –, sokkal jobb.

Második fejezet

2008. július

Már csak egy hét volt indulásig, de a csapat olyan szinten be volt zsongva, mint még soha. Nem elég, hogy a Foreword zenekarral töltünk majd három hónapot, az utazás előtti héten mindennap találkoztunk velük, és nem csak munkaügyből kifolyólag. Meghívtak minket a saját törzshelyükre, ami hasonló volt a Redhez, azonban még exkluzívabb helynek számított a belvárosban.

A társaságunk női tagjai sokkal nagyobb izgalommal várták az estét, mint a srácok. Nekem délután még semmi kedvem nem volt az egészhez, szívesebben ültem volna össze csak úgy beszélgetni a barátaimmal itthon. A gondolataim már hetek óta kizárólag a turné körül forogtak; ahogy közeledett az indulás napja, egyre nagyobb volt rajtam a nyomás. Nem szúrhattam el az első nagy munkámat. Igaz, az útvonal megtervezése a zenekar tagjaival közösen történt, ha valami mégis balul sül el, azt nekem kell rendbe hoznom.

Kedvetlenül léptem a szekrényem elé, hogy kiválasszam az esti ruhám. Emlékeztem még, mennyire nem volt könnyű meggyőznöm a barátaimat, hogy alkalmas vagyok a No Reason turnémenedzsereként dolgozni. Azóta volt néhány sikeres közös projektünk, így reméltem, hogy a srácok immár megbíznak bennem. Egy szó, mint száz: ennek az útnak hatalmas tétje volt, mind szakmailag, mind a magánéletileg. Az elmélyült gondolkodásból a telefonom hangos csengése zökkentett ki. A kijelzőre pillantva láttam, hogy Alice az.

– Szia! – üdvözöltem.

– Halihó, te már elkezdted a készülődést?

– Az túlzás. De a ruhásszekrény ajtaja már nyitva van.

– Sam és Grace már órákkal ezelőtt elkezdték, teljesen be vannak zsongva – nevetett. – Üzenetekkel bombáznak, és most már rám is átragadt a lelkesedés…

– Ja, most már – mosolyodtam el. – Eddig talán nem csigázott fel az esti buli gondolata?

– Megfogtál. Viszont van itt más is – sóhajtott fel. – Az egész gardrób egy csatatér, mert bepánikoltam amiatt, hogy miből mennyit vigyek a turnéra. Nekem is ez az első hónapokig tartó utam, a legjobb formámat szeretném hozni!

– Nyugi, átérzem – csitítottam. – Ha más nem, Mike barátnője biztos ad majd néhány tanácsot a pakolással kapcsolatban.

– Igen, igazad lehet – fújta ki a levegőt.

– Tudod mit? Most nagyon nincs kedvem egyedül készülődni, szóval átviszek hozzátok pár cuccot, és majd együtt kicsípjük magunkat, oké? – ajánlottam fel, hátha sikerül elterelnem a figyelmét a gardrób-katasztrófáról.

– Tökéletes! – lelkendezett Alice. – Hé!

– Hm? – hümmögtem vissza a ruhásszekrényem tartalmát mustrálva.

– Köszi – mondta kissé rekedt hangon.

– Bármikor – válaszoltam. – Egy órán belül ott vagyok! – ígértem.

– Iparkodj! – parancsolt rám nevetve, majd le is rakta a telefont. Kikaptam a szekrényből a parti-esélyes ruháimat, plusz néhány kiegészítőt, és beletuszkoltam őket egy nagyobb táskába. Sminkelni is Alice felügyeletével fogok, mert adok a véleményére, főleg ilyen ügyekben. A hajam jó úgy, ahogy van; frissen mosva, kiengedve – döntöttem el magamban.

Mielőtt elindultam volna, még megejtettem egy telefonhívást, amit napok óta halogattam. Brendon szinte egyből fel is vette:

– Audrey! – köszöntött vidáman. – Mi a helyzet?

– Szia! Csak azért hívlak, mert lassan itt az indulás napja – fogtam bele –, és néhány hete beszéltük, hogy esetleg találkozhatnánk Chichagóban. Még mindig szeretnél? – kérdeztem lassan, majd hozzátettem: – Találkozni?

– Persze, hogy szeretnék! – felelte – A többieket is régen láttam.

– Szuper. Augusztus negyedikén lesz a műsor ott, szóval legkésőbb dél körül már a helyszínen leszünk… és hetedikén már Indianapolis-ban lesz fellépés – olvastam fel a jegyzetfüzetemből.

– Akkor lesz bőven időnk.

– Igen, ha minden a terv szerint alakul. – Próbáltam könnyedebb hangnemet megütni, mégis bizonytalanság csendült ki ebből az egy mondatból is.

– Aggódsz? – érdeklődött.

– Csak szeretném jól végezni a munkámat – válaszoltam egyszerűen.

– Tudtommal eddig nem volt gond – jegyezte meg.

– Ez igaz – mosolyodtam el. – Eddig viszont a projekt sem volt ilyen nagy.

– Meg tudod csinálni – mondta lágyan. – Én bízom a képességeidben.

– Köszönöm. – Végtelenül hálás voltam neki ezekért a szavakért. Furcsa módon annak ellenére, hogy kissé már eltávolodtunk egymástól, továbbra is könnyedén meg tudott nyugtatni. Beszéltünk még néhány szót, majd hamarosan elköszöntünk egymástól.

Miután úgy ítéltem, hogy indulásra kész vagyok, még ellenőriztem a táskám tartalmát, aztán sietősen bezártam a lakást és kiléptem a friss levegőre. A Nap kitartóan ragyogott, pedig már lemenőben volt. Gyönyörködtem benne egy darabig, azután bevágtam magam és a táskámat a kocsiba, majd az előttem álló estére gondolva hajtottam el egészen Culver City-ig. Alice már izgatottan várt rám. Ennél „csajosabb” készülődést még nem éltem meg, Erin és Jason esküvője előtt sem, ami azért elég nagy szó. Megmosolyogtatott a gondolat, hogy ha legjobb barátnőm is szingli lenne, nem telne el úgy nap, hogy ne mennénk este valahova, és akkor minden esténk ilyen rituális készülődéssel kezdődne. A nagy válogatás végére aztán két ruhát hagytam: az egyik az a méregdrága egyberészes, sötétkék csoda volt, amit tavaly vettem, a másik pedig egy valamivel régebbi darab; bár hajlottam felé, mert szexi, mély dekoltázsa volt, mégis túl rövidnek ítéltem.

– Dehogyis! – torkollt le Alice, ahogy a tükör előtt állva panaszkodtam a ruha hosszát illetően. – Meleg van, és még este is az lesz. Ez a ruha a tuti.

– Ha te mondod – néztem végig magamon bizonytalanul. Kétségtelenül mutatós darab volt; gránitszürke színű, légies anyagból készült, a derekán pedig fekete szalag díszítette. Egyszerű, mégis nagyszerű. És rövid…

– Na és én? – pördült meg Alice sötétzöld ruhájában. – Milyen vagyok?

– Mint a végzet vörös hajú asszonya – bókoltam neki vigyorogva. Barátnőm nevetve vette elő az extra sminkkészletét. – Kisminkellek – közölte, mire elhúzódtam előle.

– Ne ilyen hevesen! – figyelmeztettem. – Nem zenei díjátadóra megyünk.

– Nyugi – szólt, felnyitva a dobozkát, ami szerintem háromszor nagyobb volt a kelleténél –, csak valami szolidat viszek fel arra a csinos pofidra.

– Oké – sóhajtottam, ahogy megindultunk a fürdő felé. – De a pirosítót hanyagold!

Másfél órával azután, hogy megérkeztem, teljes harci díszbe öltözve ücsörögtünk Alice és Grace társaságában a fiúkra várva. Grace kiengedve hagyta félhosszú, szőke haját, és visszafogott, fekete-fehér ruhát viselt, ami remekül állt neki.

– A várakozástól kiveszik belőlem a lelkesedés – mondta a pulton könyökölve. Alice leugrott a bárszékről, majd a hűtőhöz trappolva elhivatottan közölte:

– Nem hagyjuk elillanni a varázst! – mosolygott összeesküvő módjára, majd kiemelt a hűtőből egy üveg fehérbort. Hárman elég rövid idő alatt sikerült elpusztítanunk.

– Alapoztok, lányok? – lépett a helyiségbe Oliver.

– Csak épp, hogy elkezdtük – válaszolt Alice az üres üvegre mutatva. – De ha nem kapjátok össze magatokat záros határidőn belül, kénytelenek leszünk a konyhánkban lerészegedni. – Grace és én felvihogtunk, és Oliver is elnevette magát Alice arckifejezésén.

– Jól van na, Miss Alkohol – forgatta a szemét. – Tudatom, hogy a taxi előállt.

– Pazar – villantott rá Alice egy ragyogó mosolyt, majd odalépett hozzá és megcsókolta. A belvárost átszelve megbabonáztak a város fényei: az összhatás élettel teli és hívogató volt. Ahogy kiszálltunk az Aquarium nevű bár előtt, szinte éreztem, ahogy pulzál a hely az energiától. Már alig vártam, hogy lássam belülről is.

A Foreword teljes csapata különszobában várt minket; egy hatalmas boksz és két asztal kellett, hogy mind le tudjunk ülni. Megállapítottam, hogy nem hiába csíptük ki magunkat a lányokkal; Judy szintén koktélruhában, a srácok pedig megborotválkozva, néhányan ingben feszítettek. A klub remekül nézett ki belülről is; a kék fényeknek és a rengeteg üveg építőelemnek köszönhetően azt a hatást keltette, mintha valóban egy akváriumban lennénk. Néhány ital és megannyi nevetésbe fulladó beszélgetés után Josh felhúzott az asztalunktól és kiráncigált a táncparkettre. Már elég jó kedvem volt ahhoz, hogy ne utáljam ezért, sőt: a táncnak már egyenesen nem bírtam ellenállni.

– Hány éves vagy, Audrey? – kérdezte, mikor befurakodtunk a tömegbe.

– Huszonkettő – feleltem kissé bosszúsan, mert sejtettem, mi következik: „Jó ég, milyen fiatal vagy… satöbbi”. Josh világoszöld szemei cinkosan végigmértek.

– Fiatal vagy! – kiáltotta, és elkezdett mozogni a zene ütemére. – Nevess! Táncolj! Énekelj! – harsogta túl a dübörgő zenét. Fejcsóválva mosolyogtam rajta. Végül is igaza van… Abban a pillanatban megszólalt az egyik kedvenc Z-Weapon’s dalom, és nem is kellett több, hogy megfogadjam Josh jó tanácsait. Felszabadultan, nevetve táncoltam; a körülöttem táncolók arca elmosódott, ahogy átadtam magam az energikus dallamoknak. Josh láthatóan meglepődött rajta, hogy ilyen gyorsan átkapcsoltam, de az elragadtatott mosolyából ítélve tetszett neki a dolog. A dal végeztével kacagva és a levegőt kapkodva siettem vissza az asztalainkhoz, mert majd’ szomjan haltam.

– Üdv ismét az élők sorában! – vigyorgott rám Chris az asztal végéről.

– Ha tudom, hogy a Z-Weapon’s egyből kizökkent… – csóválta a fejét Alice somolyogva. Nem válaszoltam egyiküknek sem, mert épp azon voltam, hogy kiigyam a poharam tartalmát.

– Enyém az érdem! – dicsekedett Josh a hátam mögül. Szemforgatva tettem le a poharamat.

– Csak szerényen – jegyeztem meg. – Ti pedig – böktem a barátaim felé –, ha ennyire elemetekben vagytok, irány a táncparkett!

Rengeteget táncoltunk, de tényleg. Már-már megközelítettük a Wright-esküvőn táncolt mennyiséget. A talpam a lapos sarkú cipőm ellenére is vészesen sajgott; a hajam rendezetlenül szállt körülöttem. A társaság többi tagját elnézve megállapítottam, hogy mindenki remekül szórakozik ma este. Heath és Chris szokás szerint felváltva vittek táncolni és inni, „nehogy unatkozzak”, ahogy ők mondanák. A harmadik feles után lelkesen húztam magammal Christ táncolni, mikor felhangzott a következő dal; egy a megannyi The Ultimat szerzemények közül. Az arcom épp, hogy csak megrándult az ismerős dallamok hallatán, zavartalanul rángattam tovább Christ a tömeg közepébe.

– Nem-nem! – tiltakozott, túlharsogva a zenét. – Én tartok egy kis szünetet – jelentette ki, és már ott sem volt. A szünet szó persze nem szerepelt Chris szótárában… Én viszont szeretem ezt a számot, és nem hagyom ki csak azért, mert Chris megfutamodott. Noah Odgen kellemes, csábító hangja betöltötte a helységet, én pedig egyedül táncoltam a sok ismeretlen között. Sajnos nem volt annyira pörgős ez a szám, mint az előzőek, de nem zavartattam magam; lassan tekeregtem a lágy ütemekre. Meglepetésemre valaki elkapta a derekam hátulról; nem húzott magához és nem is tapizott, ahogy sejtésem szerint Josh tette volna, egyszerűen csak a kezét a derekamon tartva együtt mozgott velem. Pár másodpercig még így táncoltunk, de végül győzött a kíváncsiságom; úgy fordultam meg, mintha a mozdulat benne lenne ebben a nemlétező koreográfiában. Evan Stewart szinte fekete szemeinek pillantásától kihagyott a szívverésem. Na, rá aztán tényleg nem számítottam. A meghökkenésemet leplezve tovább mozogtam; összeolvadtam a zenével és nem engedtem, hogy Evan tekintete összezavarjon. Pedig sikerült neki. Annyira különös ez a srác!

Az ismeretségünk elején zárkózottnak tűnt, azután láttam, milyen határozott a zenekaros ügyek intézésénél. Van, hogy elvonul magában a füzetével, de legtöbbször fesztelenül viselkedik; viccelődik, vagy épp dalra fakad. Nem beszéltünk eddig sokat egymással, de fogalmam sincs miért, hiszen a Foreword többi tagjával már eléggé összeszoktunk, és úgy tűnt, Evan is nyitott az új kapcsolatokra. Talán csak az enyémre nem? De akkor miért jött ide táncolni? Lehet, hogy összekevert valakivel?

A tekintetünk összekapcsolódott. Megeresztettem egy szégyenlős mosolyt felé, mire a szemei felragyogtak, és halványan viszonozta a gesztust. Könnyen mozogtunk együtt, ami némi elégedettséggel töltött el. Tudom, valószínűleg már hozzá kellett volna szoknom, hogy ismert emberek vesznek körül, de nem ment. Egyszerűen mindig volt olyan pillanat, amikor rácsodálkoztam azokra az emberekre, akikkel nap, mint nap találkoztam. Mert hát sokan ismerték őket. Nagyon sokan. Én pedig együtt dolgoztam velük, sőt… jó viszonyban vagyok ezekkel a hírességekkel. Felfoghatatlan.

Evan Stewart keze megragadta az én kezem, majd kecsesen megpördített. Megilletődött arckifejezésemre felnevetett; a hangos zene ellenére is tisztán hallottam kellemes tenorját. A mosolya azt sugallta: „Nem akarok én tőled semmit, engedd el magad”, a szemei pedig úgy ragyogtak, hogy tisztán látszott: nagyszerűen érzi így magát. Ami azt illeti, a feszengés mellett én is jó hangulatomban voltam az este. Eszemben sem volt lerázni magamról a jókedvet. A dal véget ért, én pedig közelebb hajoltam a partneremhez:

– Ez remek volt, köszi! – mondtam neki a hajamat igazgatva.

– Részemről az öröm – vigyorgott, majd maga elé engedett. Utat törtünk a tömegben az asztalaink felé. A társaság fele nem volt ott; épp a következő körért álltak sorba vagy még a táncparketten ropták. Kipirult arccal huppantam le Grace mellé. Kérdőn felvonta a szemöldökét, és Evanre pillantott a szeme sarkából.

– Jót táncoltunk – vontam vállat. – Ez az enyém? – böktem az előttem lévő epres koktélra.

– Gondolom – válaszolta Grace. Több sem kellett; felkaptam a poharat és mohón belekortyoltam az italba. Az eper édes ízétől szinte nem is lehetett érezni a benne lévő alkoholt.

– Óvatosan, Parker, még megárt – szólalt meg Josh a hátam mögött.

– Ismét egy jó tanács? – kacérkodtam. Josh megeresztett egy szexi félmosolyt.

– Az előző is bejött, nem így van? – kérdezte. Nevetve bólintottam, mire ő büszkén kihúzta magát.

– Azért ne bízd el magad! – vigyorogtam.

– Ó, én soha – kacsintott rám. Grace kivételével senki sem figyelt oda a mi kis flörtünkre, de úgy döntöttem, nem feszítem tovább a húrt.

– Keressük meg Alice-t! – fordultam Grace felé. A helyiséget kémlelve nyomakodtunk át a tömegen. Nagyon melegem volt és éreztem, hogy ég az arcom az elfogyasztott alkoholmennyiségtől. Grace oldalba bökött, és előremutatott a félhomályban. Alice és Oliver szorosan összeölelkezve táncoltak; irigylésre méltóan szerelmes tekintettel bámulták egymást. Intettem a szöszinek, hogy én kimegyek a teraszra, mire ő csak vállat vont és elindult visszafelé.

Az éjszaka nem volt elég hűvös, de a friss levegő határozottan jólesett. Lassan elsétáltam a terasz korlátjáig, közben szórakozottan babráltam a ruhámon lévő szalaggal. Bárcsak úton lennénk már! Biztos vagyok benne, hogy a turné során nem lesz időm azon keseregni, milyen egyedül érzem magam. Folyton lesz körülöttem valaki, és ez a gondolat megnyugtatott. Valahogy úgy képzeltem, mint a ma estét; mindenkivel beszéltem legalább két mondatot, mert olyan sokan vagyunk, hogy szerencsére egész este volt kihez szólni. Most persze kijöttem egyedül, ez az egyik legrosszabb szokásom. A hangulat kitűnő, erre én elvonulok, megszakítva ezzel minden jókedvem. Mazochista hajlam? Igen, valószínűleg bennem van.

Vajon Mandy is szokott ilyet csinálni? Eltöltött a bűntudat, ahogy a húgomra gondoltam. Sikeresen levizsgázott a múlt hónapban, én pedig nem tudtam hazamenni hozzá. Bárcsak itt lenne most velem!

– Kislány! – harsant mögöttem Heath hangja. – Pörögj már fel! – parancsolt rám. Beletúrt szőkésbarna rövid hajába, majd megragadta a kezem. – Nyomás, No Reason szól, ha nem vetted volna észre! – Felnevettem és hagytam magam behúzni a tömegbe, ahol a barátaink már javában tomboltak. Heath nem is jöhetett volna jobbkor.

Harmadik fejezet

2008. július közepe

Minden és mindenki indulásra kész volt. Két zenekar, négy turnébusz és huszonhárom ember. A turné első állomása Houston, elvileg valamennyivel több, mint huszonkét órás út volt Los Angelestől. A show csütörtök este kezdődik; ma, azaz kedden éjjel indulunk. A csapat biztosra ment. Még a délelőtt folyamán bepakoltunk mindent; hangszereket, felszerelést, az utazótáskákat. Feltöltöttük a buszokat kajával és piával, azután meg is ágyaztunk a keskeny fekvőhelyeken. Délután tartottunk egy pár órás csendes pihenőt, de az én részemről semmi esély nem volt rá, hogy elaludjak. Az izgatottságtól görcsben álló gyomorral feküdtem Oliver egyik kanapéján, és a plafont bámulva próbáltam lemenni alfába.

Az indulást este nyolcra terveztük a hatalmas Beverly Hills-i garázs elől, ahol a turnébuszok parkoltak. A korai vacsorához készülődve, hangosan dalolászva mászkáltam fel alá a konyhában.

– De fel vagy dobva! – vigyorgott rám Rupert.

– Indulnék már – vontam vállat mosolyogva, majd beraktam egy tál krumplit a mikróba.

– Ja, én is – mondta, miközben leült az asztalhoz. – Mit gondolsz, milyen lesz? – kérdezte.

– Hogy érted? – értetlenkedtem.

– Hát, hogy te még nem voltál ilyen hosszú turnén – magyarázta, barna szemeit rajtam tartva. – Bírni fogod?

– Biztos! – nevettem fel. – Ezúttal Alice is ott lesz. Ez sokat számít nekem – mondtam, ahogy sorban pakoltam be a kaját a mikróba. – Mondjuk az utazásos része sosem könnyű…

– Nincs is jobb, mint mikor hajnalban megállunk valahol a semmi közepén, a többiek pedig ki-be járkálnak a buszból, te meg ott fagysz meg a halom takaró alatt – vigyorgott elrévedve.

– Vagy amikor úgy érzed, a világ leghisztisebb zenészeivel kell dolgoznod! – nevettem fel.

– Haver, a kiscsaj szerintem téged emleget! – szólalt meg Heath az ajtón belépve.

– Istenít? – kérdezte Oliver, aki közvetlenül Heath mögött jött. Felhorkantam.

– Szeretnéd!

Lassan az egész No Reason stáb megtalálta az utat a konyhába. Mindenki nagyon izgult, még akin nem látszott, az is elárulta magát; Chris és Arthur csak piszkálták az ételt, Kevin még a szokottnál is csendesebb volt, ellenben Heath, Oliver és Jason még a szokásosnál is hangosabbak voltak. Grace és Sam eljöttek elköszönni, Erin viszont nem volt jelen; ma este Las Vegasban adott koncertet. A tervek szerint azonban New Yorkban csatlakozik majd hozzánk, körülbelül egy hónap múlva.

Vacsi után még volt annyi időnk, hogy mindenki átnézze a holmiját és bepakolja, ami elmaradt. A hátitáskámat a vállamra kapva kimentem a ház elé; a többség már ott várakozott. Miután mindenki megvolt, elindultunk végre Beverly Hillsbe. Jason gránitszürke autójában ülve éreztem, hogy remeg a gyomrom az izgatottságtól.

– Idegesnek tűnsz – jegyezte meg Jason, miközben kikanyarodott az utcából. Megeresztettem felé egy mosolyt:

– Csak szeretném, ha minden zökkenőmentesen menne.

– Emiatt kár aggódni, kislány – szólalt meg mögöttem Chris, és meghúzta a lófarkam. – Tökéletes turné nem létezik. Olyanok ezek, mint az esküvők.

– A mi esküvőnk tökéletes volt! – ellenkezett Jason.

– Hiszed te – felelt Chris. – Nem sikerült megfektetnem egy koszorúslányt sem – panaszolta, mire felnevettünk.

– Szerintem jó kis este volt – jegyeztem meg. Chris gyilkos pillantását a hátamban érezve azt kívántam, bár meg sem szólaltam volna.

– Neked kijutott a jóból, mint később kiderült – vigyorgott Jason, lapos oldalpillantást vetve rám.

– Az utat figyeld! – mondtam előremutatva, de nem sikerült elnyomnom az önelégült mosolyomat. Igen, aznap este lefeküdtem Brendon Stone-nal, ami aztán forgószélként szépen szétbontotta a kettőnk kapcsolatát. Valóban, szép volt, Parker!

– Ne izgulj, maximum kirúgunk! – ugratott a sofőr.

– És mehetsz vissza Kanadába – tette hozzá Chris.

– Nagyon vicces! – mormogtam, majd összefontam a karjaimat a mellkasomon. Lassan este fél tíz volt, és a város immár megmutatta az éjszakai arcát; úgy ki volt világítva minden, mintha karácsony lenne. Hiába: nagy város, nagy fények.

– Na, csak hülyülünk! – szólt Jason, és megrángatta a karom. – Nem lesz semmi baj – bizonygatta, csillogó zöld szemével méregetve.

– Az utat…! – intettem ismét magunk elé dacosan. Jason nevetve a fejét csóválta, Chris pedig előrenyúlt és megragadta a vállam.

– Vérbeli hárpia vagy – közölte a vállamat nyomkodva.

– Ezt bóknak veszem – vágtam rá. A két sráccal hamar elrepült az idő; fel sem eszméltem, már ott álltunk a garázstelep előtt. A két nyolc- és egy tízszemélyes turnébusz már indulásra készen várt minket, a negyedik buszban csak felszerelések kaptak helyet. A fekete, nyolcszemélyes buszt már ismertem; a No Reason áprilisi koncertsorozatára ezzel a szép darabbal mentünk. A másik kettő is jól nézett ki; bordók voltak, sötétített ablakokkal, ránézésre csak úgy áradt belőlük a luxus. Üdvözöltük egymást a másik csapattal, azután elbúcsúztunk a kísérőinktől, vagyis Grace-től és Samtől. Nem irigyeltem őket; három teljes hónap a szerelmed nélkül…

Alice izgatottan kézen fogott, és felrángatott a buszra. Délelőtt óta semmit nem változott a kép: a hátsó ajtón felszállva egy nagyobb helyiségben találtuk magunkat; itt volt egy tévé, két kanapé és két, négyszemélyes asztal a busz falához rögzítve. Ezeken kívül helyet kapott még két mini hűtő, egy keskeny pult, felette konyhaszekrénnyel. Félretoltam a harmonikaajtót, és beléptem a hálóba. Kétoldalt négy-négy fekvőhely volt; kettő alsó, kettő felső. Odaléptem a megágyazott helyemhez és ledobtam rá a hátitáskám. Fölöttem Jason ágya volt, velünk szemben, a másik oldalon Alice és Oliver fognak aludni. A hálófülkét egy könnyű műanyag ajtó választotta el a vezetőfülkétől, ami – akár a hátsó helyiség –, szintén nem volt egy szűkös tér. A vezetőülés mögött volt még egy kis asztal, két szék, meg néhány polc.

– Ha lenne benne rendes mosdó, azt mondanám, ne menjünk szállodába – vigyorgott Alice a táskájában pakolászva. A rendes mosdó alatt gondolom normális tartályos vécét értett, plusz minimum három zuhanyfülkét az egy helyett.

– Ez rendes mosdó, Alice! – nevettem. – Simán el tudnánk élni benne az egész turné alatt.

– A rendes mosdó egy tisztességes méretű kádnál kezdődik – közölte. – Ráadásul mindennap kiállni ezért az egy zuhanyért a sort…

Ebben már igazat adtam neki, mert hát vagyunk egy páran; Kevin, Chris, Heath és Scott is velünk utazik majd, a sofőrünk pedig Paul lesz. Paul kicsit nagyobb termetű srác, így nem bánja, hogy megálláskor valamelyik kanapén kell aludnia; sőt még örül is, hogy nem kell bepasszíroznia magát egyik keskeny fekvőhelyre sem.

Mire a többi srác is feljött a buszra, Alice és én már a legkényelmesebb melegítőnkben ücsörögtünk az egyik asztalnál. Elindultunk. Végre!

– Na, hölgyeim, már csak kábé egy nap, és megérkezünk Houstonba! – dörzsölte össze a tenyereit Oliver.

– Mi lenne, ha innánk valamit az indulás örömére? – kérdezte Chris, és már túrt is bele a hűtőbe.

– Nem is tudom – mondta Kevin –, másnaposan buszozni…

– Volt már rosszabb is! – vigyorgott Heath, ahogy átvette Christől az egyik vodkásüveget. – Ki kér?

A srácok úgy töltötték magukba a sört, félő volt, hogy elfogy az összes tartalék. Én ezúttal a gyorsan jövő jókedvet választottam némi tequila formájában, Alice és Jason szintúgy. Az ember azt hinné, hogy a megszokottnál kisebb terület gátol minket a táncolós-vadulós bulizásban, de nem így van. Pár zacskó chips és egy üveg pezsgő elegendő volt ahhoz, hogy csatatérré változtassuk a busz hátsó helyiségét.

– Audrey, megint benne vagy az újságban! – szólt Kevin, felpillantva a telefonjából.

– Még mindig az a téma, hogy céltalanul sétálgatok, mint egy őrült? – fanyalogtam.

– Nem, de ez a szösszenet sem túl hízelgő…

– Ne kímélj – léptem oda mellé, és rápillantottam a telefonjára. Az idióta pletykamagazin weboldalán a rövid hírek egyike valóban ismét engem vett elő:

„Audrey Rose Parker túl nagy fába vágta a fejszéjét? A napokban indul a turnémenedzser első nagy munkájaként számon tartott No Reason és Foreword közös turné. A szakmában még igencsak kezdőnek számító, 22 éves lány egyértelműen bizonyításvágyból szervezte be a kanadai punk-rock együttesnél jóval népszerűbb Foreword zenekart. Remélhetőleg érzelmi instabilitása nem befolyásolja a beharangozott turné sikerét…”

– Igen, Audrey, csak és kizárólag rajtad múlik a turné sikere, de remélem, nem túl nagy rajtad a nyomás – vigyorgott Heath, miután hangosan felolvastam a cikket.

– Ennél a lapnál nem szeretnek téged – állapította meg Jason.

– Mit nem mondasz! – csóváltam meg a fejem. Nem tudtam, hogy nevessek vagy sírjak.

– Ennél a lapnál senkit sem szeretnek! – mondta Alice, majd Kevin mellé lépett. – Ezt hallgassátok: „Zoey Cooper színésznő foggal-körömmel kapaszkodik a hírnevébe, bár tény, hogy az utóbbi két évben csak az alkoholproblémái miatt figyelt rá a nagyérdemű. Legújabb filmje, melyben egy négygyerekes családanyát játszik, még a bemutató előtt borzalmas kritikákat kapott…” Bla-bla-bla – olvasta fel. – Látjátok? Ezeket az élteti, hogy minél rosszabb színben tüntessék fel az embert!

– Van hozzá tehetségük – jegyeztem meg.

– Ne vedd ennyire magadra! – vigasztalt Scott. – Egyáltalán ki olvassa ezt a szart?

– Hát, ezek szerint Kevin – állapította meg Chris. Ezt a megjegyzést már én sem bírtam nevetés nélkül.

– Igyunk még egy kört! – javasolta Oliver. Az ötlete mindenkinél osztatlan sikert aratott.

Néhány óra elteltével lecsendesülni látszott a társaság; Kevin elment lefeküdni, Chris és Scott valami videójátékkal szórakoztak, Heath pedig csukott szemekkel, nyitott szájjal, kiütve ült az asztalnál. Alice elnyúlt az egyik kanapén, Oliver mellette figyelte a srácok részeg, civakodós játékát. Jason és én a távolabbi asztalnál ültünk.

– Megnyugodtál végre? – kérdezte Jason, miután már egy ideje egyikünk sem szólt semmit.

– A legkevésbé sem – válaszoltam az ablakon kibámulva.

– Folyton túlbonyolítod a helyzetet – mondta halvány mosollyal az ajkán. – És közben azt hiszed, hogy senkinek sem tűnik fel, mennyire izgatott is vagy valójában. Ez mindig így volt, és én mindig észrevettem – tette hozzá. Volt valami a hangjában, ami arra késztetett, hogy elforduljak az ablaktól. Mikor a tekintetünk összekapcsolódott, éreztem azt a réges-régi bizsergést a gyomromban, amikor még azt hittem, szerelmes vagyok belé.

– Te ismertél a legjobban – vontam vállat.

– Most már nem így van? – kérdezte, miközben beletúrt abba a selymes szőke hajába.

– Elég sok minden történt azóta, Jason – mondtam a kezeimre meredve. Valahogy fájt a tudat, hogy ami akkor volt, örökre elmúlt. Hogy huszonkét évesnek lenni egyáltalán nem olyan, mint tizenhatnak.

Én még gimibe jártam, amikor a srácok megkapták a nagy lehetőséget Los Angelesben. Mind a hat barátom egyszerre tűnt el Kanadából, a barátságunk távkapcsolatban folytatódott évekig. Rettenetesen hiányoztak mindannyian, de legfőképp Jason. Amióta csak ismertem, reménykedtem benne, hogy több lehet közöttünk barátságnál. Aztán tavaly feleségül vette Erint, és ha más nem is, de ez ráébreszthetett volna, hogy be kell érnem ennyivel.

– Igazad van – bólintott. – Mi pedig folyamatosan változunk. Idd meg ezt – töltött ki egy felest –, és próbálj lazítani!

– Igenis! – mosolyogtam rá, majd hozzákoccintottam a poharam az övéhez. Miután megittuk, Jason jó éjszakát kívánt és elment lefeküdni.

Arra keltem, hogy melegem van, és hogy a busz is megállt. A hálófülkében nem volt ablak, tehát első pillantásra fogalmam sem volt, hogy nappal van vagy éjszaka. A fejem iszonyatosan hasogatott, az érzést pedig fokozta a telefonom képernyőjének világítása. Reggel fél nyolc. Remek. Kikászálódtam az ágyból, közben forgott velem a világ. Visszarogytam az ágyra; nem lett jobb. Vizet! Olyan halkan húztam el a harmonikaajtót, ahogy csak tőlem telt. Az ablakon kipillantva csak a másik két busz oldalait láttam. Paul a tévé előtti kanapén feküdt, fekete, kinyúlt pólóban és sötétzöld melegítőnadrágban. Kikaptam egy félliteres vizet a hűtőből, és egyből megittam a felét. Visszasettenkedtem a hálóba, majd átöltöztem; a tegnap viselt rövid, világosszürke melegítőmet vettem fel, hozzá egy sötétkék ujjatlan felsőt. Megfésülködtem, azután kezemben a maradék vizet és a fogkefémet szorongatva nekiindultam; remélem, valami vécével ellátott pihenőhelyen parkoltak le a fiúk. Felkaptam Chris egyik baseballsapkáját az asztalról, a fejembe húztam és kinyitottam az ajtót, bízva abban, hogy nem keltem fel Pault. Fogalmam sem volt, merre lehettünk éppen, de a Nap kitartóan sütött már ezen a korai órán is, ahogy rendes déli állambeli városhoz illik. Jól sejtettem: egy egyszerű pihenőhelyen álltunk meg; se benzinkút, sem étterem, csak egy téglákkal kirakott apró épület, ami a mosdó volt. Az oldalánál két nasiautomata állt. Rá sem bírtam nézni. A mosdóban rendbe raktam magam, már amennyire ez lehetséges volt, azután kiültem az egyik árnyékban álló padra. Lassú kortyokban ittam a jéghideg vizet, amikor pedig már nem kívántam, a flakont a homlokomhoz szorítva próbáltam enyhíteni a fejem lüktetését.

Néhány perc elteltével Evan lépett ki a nagy buszból; fekete melegítőnadrágot és fehér trikót viselt, ami rásimult az izmos felsőtestére. Másnapos vagyok és megkívántam az első férfit, akit megláttam. Csodás ez a reggel.

– Szia! – köszönt, ahogy elhaladt mellettem.

– Jó reggelt! – üdvözöltem. A hangom szörnyen rekedt volt. Jesszus, nem is ittam ilyen sokat tegnap! Vagy mégis? Hátrahajtottam a fejem, és próbáltam leküzdeni a hányingerem. Kisvártatva ismét nyílt a nagy busz ajtaja és Judy lépkedett le a lépcsőn. Hosszú, barna haja kócos volt, és ha jól sejtem, még a pizsamája volt rajta.

– Hé, ilyen korán fent? – kérdezte álmosan pislogva. Bólintottam.

– Ahogy te is – mutattam rá, mire felnevetett.

– Ó, én megyek vissza aludni! – mondta, és eltűnt a mosdóban. Előrehajoltam, hogy lepöcköljek egy bogarat a bokámról, de a hirtelen mozdulat nem tetszett a gyomromnak; iszonyatosan felkavarodott. Felpattantam a padról és berohantam Judy után. Az első szabad fülkébe rontva kiadtam mindent, ami a gyomromban volt. Dolgom végeztével megmostam az arcom és a fogaimat is újra. A mosdóból kimenet Judy megkérdezte:

– Másnapos vagy?

– Hát – válaszoltam, miközben kimentem az ajtón –, terhes nem lehetek, ahhoz szexelnem kellene – rántottam vállat. Ő csak nevetett, és továbbment a busz felé, én pedig visszafordultam a padhoz és meglepődve tapasztaltam, hogy Evan ül rajta. Hallótávolságon belül. Jól sejtem, hogy a föld nem olyan kegyelmes hozzám, hogy most azonnal elnyeljen? Megittam a maradék vizemet, majd az üveget bedobtam a közelben álló kukába. Mivel már sikerült leégetnem magam, nem volt vesztenivalóm; letelepedtem hát az aranytorkú énekes mellé, és észrevétlenül végigmértem. A haja csak pár milliméter hosszú volt, maximum egy centi. Legszívesebben végigsimítottam volna a fején… csak az érzés kedvéért. Olyan mosollyal fordult felém, mintha pontosan tudná, mire gondoltam az imént.

– Tehát meg lett ünnepelve a turné kezdete – szólalt meg.

– Túlságosan is – fanyalogtam, mire szélesebben mosolygott. – Nálatok nem volt semmi ilyesmi? – kíváncsiskodtam.

– Iszogattunk – vont vállat a buszokat fixírozva. – De azt hiszem, valamivel csendesebbre sikerült, mint a tiétek.

– A srácok szeretnek néha belehúzni – mondtam. – Tegnap este pedig épp én is olyan kedvemben voltam.

– Figyelemelterelés? – nézett rám. A szemei érdeklődve várták a választ.

– Miről? – kérdeztem vissza zavartan.

– Hát tudod, pár hete említették a többiek, hogy szakítottatok… – kereste a szavakat.

– Brendonnal – bólintottam. – Nem, egyszerűen csak ünnepelni volt kedvem – válaszoltam. – Vele már egy ideje vége, és túl vagyok rajta – hadartam a tekintetét kerülve. Nem tudom miért gondoltam, hogy magyarázkodnom kell.

– Értem – biztosított az alkarját dörzsölgetve. – Ne haragudj, nem akartalak faggatni.

– Ne viccelj! – legyintettem erőtlenül. – Ha tudni akarsz valamit a szerelmi életemről, csak fel kell lapoznod néhány régebbi pletykalapot – mondtam vigyorogva, holott ez valójában nem is volt olyan vicces. Evan viszont értette a célzást.

– Hidd el, tudom, miről beszélsz – nevetett fel.

– Nem mintha olvasnék ilyen újságokat, de mostanában nemigen láttalak a címlapon ilyesmivel – jegyeztem meg eltűnődve.

– Talán azért, mert jelenleg nincs miről írni, már ami a szerelmi életemet illeti – vont vállat.

– Azt hiszem, most rólam is leszállhatnak egy ideig.

– Úgy tervezed? – kérdezte hunyorogva. A két szemöldöke között apró ránc jelent meg, ami még jól is állt neki.

– Határozottan – bólintottam. – Bár ez nem azt jelenti, hogy így is lesz.

– Ahogy mondod – hagyta rám minden bölcselkedés vagy kérdezősködés nélkül. A buszunk ajtaja ebben a pillanatban tárult ki, majd a lépcső tetején megjelent Chris. Amint meglátott, a fejére mutatott, mintha bizony annyira hiányzott volna neki a baseballsapkája, ami épp rajtam volt. Válaszként széttártam a karom és odakiáltottam neki:

– Egy ruhásszekrényre való baseballsapkát hoztál!

– De neked pont a kedvencemet kellett lenyúlnod – zsörtölődött, miközben elindult felénk.

– Ha a zöldet vettem volna el, az lenne a kedvenced – mondtam félhangosan, mire Evan elmosolyodott, Chris viszont válaszul csak lekapta a fejemről a sapkát, majd összeborzolta a hajam. Tiltakozva a kezére csaptam, mire visszahúzta a sapkát a fejemre.

– Máris jobb! – közölte, majd a mosdó felé vette az irányt. Lassan elkezdett szállingózni a csapat többi tagja is kifelé a buszokból, kivéve a sofőröket, akik, mint kiderült, reggel hatig vezettek.

– Nekem muszáj lezuhanyoznom – jelentettem ki a padról feltápászkodva. Nagyjából senki sem figyelt rám; a srácok épp egymásnak ecsetelték az útközben történteket. Mike és Judy azon tanakodtak, hogy elengedjék-e a pórázról a hathónapos szuka Jack Russel terrierjüket, Sonját. A kiskutyát nem igazán érdekelte a kérdés; farokcsóválva figyelte a gazdáit, és próbálta elérni, hogy valaki megsimogassa végre. Mosolyogva álltam meg mellettük és lehajoltam hozzá. A simogatásért cserébe összenyalogatta a kezem. A hálófülkében ébren találtam Alice-t; az enyémmel szemközti ágyon feküdt nyitott szemmel, és bámult felfelé.

– Nem vagyok túl jól – felelte a ki nem mondott kérdésemre.

– Majd eszel valamit, akkor jobban leszel – válaszoltam, miközben összeszedtem a zuhanyzós cuccomat. – Ilyen ez a tequila.

– Most megleszek nélküle egy darabig – közölte, kezét a gyomrára szorítva. Hónom alá szorítottam a lila törölközőmet, úgy fordultam az ajtó felé.

– Add ki magadból, Alice – tanácsoltam –, én ma már megtettem. – Válaszul csak felnyögött, majd befordult a fal felé.

A zuhany kellemes volt, és meglepetésemre a víz inkább langyos volt, mint hideg. Mikor tiszta ruhákban, tusfürdőtől illatozva kiléptem a busz ajtaján, már kilencvenszázalékosnak éreztem magam. A maradék tízet a reggelinek köszönhetem majd, ha valaha is eljutunk odáig. Szerencsére úgy tűnt, nem csak engem mardosott az éhség, lassan az egész társaság tisztességes reggelit követelt. Mivel mindegyik busz fel volt tankolva kajával, kivéve azt, amelyikben csak a felszerelések voltak, nem volt nehéz ellátni magunkat, főként, hogy Chris, Judy és Liam önként vállalták a konyhás „nénik” szerepét. Reggeli után szinte mind ledőltünk aludni, akik tegnap este kicsit túlzásba vittük az alkoholfogyasztást.

– Segítsek elaludni, Parker? – nézett rám Josh kihívóan, amikor felálltam az asztaltól.

– Egy átlagos napon talán megfontolnám a választ, Josh – mondtam neki nyújtózkodva. – De ma nem vagyok a legjobb formámban. Az ilyen esetekre találták ki a csendes pihenőt – tettem hozzá, a hálófülke felé fordulva.

– Minek iszik, aki nem bírja? – szólt utánam.

– Nyaljál sót! – morogtam félhangosan. Azért így is mindenki hallotta.

Mire felébredtem, már ismét úton voltunk. A hálófülkéből kilépve a következő látvány tárult a szemem elé: Jason az asztalnál ülve telefonált, a többiek pedig elszórtan ültek körülötte és szótlanul figyelték, ahogy összeráncolt szemöldökkel hallgatta a vonal túlsó felén beszélő valakit. Még a tévé is teljesen le volt némítva. Amint megjelentem az ajtóban, Jason rám emelte a tekintetét.

– Itt van, ha beszélni akar vele – szólt ekkor a telefonba. Kérdőn pislogtam a többiek felé, mire Oliver azt tátogta:

– A nagyfőnök! – Megijedni sem volt időm, Jason máris a kezembe nyomta a mobilt.

– Igen? – szóltam bele még mindig reménykedve, hogy Oliver csak viccelt.

– Itt Jeffrey Jackson – mutatkozott be az illető. – Az S-Gate Kiadó igazgatója – tette hozzá, mintha nem tudnám, ki ő. Pedig élesen élt még bennem az emlék, mikor nekem adta a turnémenedzseri állást. – Andrea Parkerrel beszélek?

– Igazából Audrey Rose Parker, uram – javítottam ki. – Miben segíthetek? – kérdeztem hülyén, mert elképzelni sem tudtam, hogy valamiben segíteni tudnék az igazgatónak.

– Kiváló kérdés! – harsogta Jeffrey Jackson. – A nagy helyzet az, hogy előléptetésben részesítem, Aline.

– Audrey – vágtam rá, közben pedig idegesen mászkáltam az apró helyiségben, barátaim fürkésző tekintetének kereszttüzében.

– Audrey – ismételte meg, mintha amúgy ez egy mellékes apróság lett volna. – Mit szól az ajánlatomhoz?

– Mi is lenne ez az ajánlat pontosan? – kérdeztem rosszat sejtve.

– Kibővítjük a munkakörét. Most csak turnémenedzser, igaz? Na, hát mostantól teljességgel maga menedzseli a No Reason zenekart.

– Hát ez nagyszerű – mondtam tompán, még mindig nem értve, hogy mi is folyik itt.

– Remek! – kiáltotta az igazgató. – Most, hogy már teljes felelősségű munkát végez nálunk, Angela, lenne itt egy kis plusz munka is – közölte. Elnyomtam egy sóhajt. Egy pillanatig nem gondolnám, hogy a hirtelen jött előléptetésemet az eddigi kiváló munkámért kaptam. És tényleg nem.

– Kifejtené, miből áll ez a plusz munka, Mr. Jackson? – kérdeztem ártatlanul.

– Hogyne – vágta rá. – Tudom meglepő, de nekem is vannak főnökeim, Adrienne.

– Audrey – szűrtem a fogaim közt.

– Igen – hagyta rám. – Tehát, a nagy emberek tudatáig is eljutott, hogy milyen sok tehetséges fiatal éli le úgy az életét, hogy csak mosogat Los Angeles valamelyik lepratanyáján, az igazi lehetőségre várva. Rengeteg emberről van szó. Mindegyikben van valami, mégsem mutathatja meg a világnak mit tud, mert a zeneipar már olyan mértékben telített, hogy a zenészek egymást tapossák és próbálnak túlélni vagy érvényesülni, ahogy tetszik. – Vett egy nagy levegőt. – Na, már most, az S-Gate azt a megtisztelő feladatot kapta, hogy folyamatos tehetségkutatókat tartson. Természetesen ez nem egy televíziós műsor vagy médiaszenzáció. Ez az a fajta tehetségkutató, ami úgymond a színfalak mögött fog zajlani. Kíváncsi már, hogy jön maga a képbe, Audrey?

– Sikerült felcsigáznia, igen – adtam meg magam, részben azért, mert végre nem tévesztette el a nevem.

– A napokban sajnos ki kellett rúgnom az egyik legjobb emberemet, így másra vár a feladat, hogy összeszedjen egy rakat tehetséges embert San Franciscóból.

– San Francisco? – kérdeztem meglepetten.

– San Francisco. Miért, mit gondolt, ott csak tehetségtelen bunkók élnek?

– Nem, de az előbbi kiselőadás Los Angeles felfedezetlen fiataljairól szólt – emlékeztettem a halántékomat masszírozva. Ennyit a fejfájás kipihenéséről. – Uram – tettem hozzá.

– Los Angelest valaki más intézi – közölte unottan. – De nem kell ennyire tartani ettől a munkától, kedveske. A meghallgatások nagy része Los Angelesben zajlik majd, a zsűrizéssel együtt.

– Nem tartok tőle. Viszont ez a plusz feladat, gondolom, plusz juttatást jelent.

– Természetesen.

– És mégis, mennyi…?

– A titkárnőm átküldi a szerződést, abban minden részletet megtalál.

– Rendben – vágtam rá, magamat is meglepve.

– Ha mégis kérdése lenne, keresse a titkárnőmet. Amennyiben elfogadja a feltételeket, be van jelölve, hol kell aláírni – mondta, és már le is rakta a telefont. Úgy bámultam az elnémult mobilra, mintha karok nőttek volna ki belőle.

– Elvállaltad? – kérdezte Jason, kizökkentve a merengésből. Nyilván Jackson beszámolt neki is a hatalmas ötletéről.

– Azt hiszem – válaszoltam. Nem voltam biztos benne, hogy milyen érzéssel tölt el ez az új lehetőség.

– Gratula, Audrey – szólt Chris vigyorogva –, épp most vettél a nyakadba valamit, ami feltehetőleg még nálunk is nagyobb nyűggel jár!

Negyedik fejezet

2008. július közepe

– Houston hatalmas! – mondtam az ablakon kinézve.

– Igen, minden város, ami nagyobb, mint Clarington, az neked már hatalmas – hűtött le Heath. – Houston nem nagyobb Los Angelesnél.

– Ami azt illeti, területileg nagyobb – szólalt meg Kevin. – Csak kevesebb ember lakja – vont vállat, majd visszadugta a fülhallgatót a fülébe.

– Figyeled? – intett Kevin felé Heath. – Okoskodik itt nekünk.

– Azért, mert okosabb nálad – vágtam rá vigyorogva.

– Nálad is – szólt bele Oliver, aki a kanapén fetrengve épp most bontott meg egy sört.

– Ki vagy te, Heath anyukája? – kérdeztem szenvtelenül.

– Csak azért nem kapsz egy tockost, mert olyan jól fekszem itt.

– De tőlem még kaphat – legyintett felém Heath.

– Ha hozzáérsz a hajamhoz, agyoncsaplak Alice sminktáskájával! – fenyegettem, ahogy finoman elhajoltam előle. Mi tagadás, mindenkit kikészített a hosszú út, nem is csodálkoztam, hogy a szokásosnál is jobban meg voltunk zakkanva. A helyzet nem volt túl biztató, már ha azt nézzük, hogy ez még csak a turné első állomása volt. Lassan este tizenegy óra volt már, és kezdtem aggódni, ha nem érkezünk meg hamarosan a szállodába, valamelyik sofőrünk el fog aludni a volánnál, mert Paul és a többiek nem aludtak többet öt óránál. Az útvonaltervet így valamivel túlteljesítettük, ugyanis Mike és én kilenc órás állással számoltunk.

– Azt hiszem, a szállodában értékelni fogják, hogy nem hajnali háromkor megyünk becsekkolni – szólalt meg mögöttem Scott, követve a gondolatmenetemet.

– Mike küldött egy SMS-t, már odaszólt nekik – mondtam. – Hagyott nekik némi felkészülési időt.

– Ránk nem lehet felkészülni – szúrta közbe Chris.

– Főleg ebben az állapotunkban nem – jegyeztem meg félhangosan.

– Nem értem, mire gondolsz – fordult hátra Heath, hajában Alice zöld hajpántjával.

– Heath! – csattant egyből Alice hangja a hálófülke felől. Hátrafordultam, de már csak azt láttam, ahogy barátnőm visszafordul az ágy felé, amin az egyik nyitott bőröndje feküdt. Nekem semmi kedvem nem volt átöltözni, de azért meggyőztem magam, hogy hiába is érkezünk későn a szállodába, mégsem toppanhatok be viseletes melegítőben és műanyag papucsban.

Mire a négy turnébusz begördült az elkerített parkolóba, mindenki összeszedte magát és a cuccait. A sofőrök kivételével egész frissnek tűnt a társaság; mind beszélgetve és nevetgélve indultunk meg a bejárat felé. A szálloda már első pillanattól fogva barátságosnak tűnt az egyszerű berendezésével és a szép dekorációjával, szerencsére a fogadtatásunk is szívélyes volt. Láthatólag sikerült felkészülniük az érkezésünkre, mert a szobáink kulcsát szinte egyből meg is kaptuk, és már mehettünk is felfelé a lifttel. Oliver rá nem jellemző módon hátát a lift falának vetve várta, hogy felérjünk, Alice pedig nekitámaszkodott. Chris épp Kevint piszkálta valamivel, én meg csak próbáltam a bevetett ágyra gondolni, ami a szobánkban vár majd.

A fáradtság elködösítette az agyamat, ennek ellenére azt azért sikerült felfognom, hogy a szobánk barátságos és tágas helyiség volt. A szobatársaim, azaz Alice, Oliver és Heath csendesen kezdtek el kipakolni a táskáikból. Én is elővettem a legszükségesebb ruhadarabokat és a fogkefémet, majd elvonultam a fürdőbe. Negyedóra múlva már mind az ágyainkban feküdtünk; a kényelmes, puha ágynemű szép álmok ígéretét hozta.

– Azért ha van kedved, bebújhatsz mellém – szólalt meg Heath a beállt csöndben és sötétségben.

– Fogd már be! – mormogta Oliver a párnájába minden hév nélkül. Alice úgy tűnt, már elaludt.

– Ma biztos kihagyom, Heath – feleltem ásítva, majd befordultam a fal felé. Hihetetlen, hogy még ilyenkor is csak a hülyeségen jár az esze…

Reggel előbb ébredtem, mint a többiek, így hát ráérősen zuhanyoztam és készülődtem, gondolván, mire kész leszek, ők is kikelnek az ágyból. Nem így történt. Nem akartam felébreszteni őket, ezért halkan kislisszoltam az ajtón és elindultam lefelé reggelizni. A folyosón megláttam, hogy Evan ugyancsak a lépcső felé tart.

– Evan, szia! – szóltam utána. Meglepetten fordult hátra, de amint meglátott, hatalmas mosoly terült szét az arcán. De frissek vagyunk ma reggel, jegyeztem meg magamban.

– Audrey – biccentett, és bevárt a lépcső tetejénél. – És még azt hittem, senki nem kel fel ilyen korán.

– Hát, nekem szokásom – válaszoltam. – De én sem reménykedem már, hogy ébren találok bárkit is.

– Úgy tűnik, most itt vagyunk egymásnak – mosolygott még mindig. Ez jobban hangzott, mint ahogy szerintem ő gondolta.

Csendben megreggeliztünk kettesben. Már csak a kávénkat kortyolgattuk, amikor a többiek is csatlakoztak hozzánk. A fiúk kócos hajjal, a lányok frissen kisminkelve jelentek meg az étkezőben, kisebb csoportokban. Mind felköszöntöttük Mike-ot, akinek aznap volt a születésnapja.

– A koncertek után talán ajándékot is kapsz – mondta neki Liam.

– Helyes, majd akkor ünneplünk – vigyorgott Mike. – Én ráérek. – Látszott rajta, hogy jobban foglalkoztatja a közelgő fellépés, mint a saját születésnapja.

– Egyedül voltál lent? – kérdezte Alice, mikor már kifelé tartottunk az étkezőből.

– Honnan veszed egyáltalán, hogy én voltam az első, aki lejött? – kérdeztem vissza csak úgy. Mindent tudó mosollyal fordult felém:

– Csak tudom, korán kelő királynő.

– Ez esetben tévedtél – öltöttem rá nyelvet. – Ketten jöttünk le először; Evan és én.

– Evan? – vonta fel a szemöldökét.

– Találkoztunk a folyósón – rántottam vállat. – Nem beszéltünk valami sokat – ráncoltam a szemöldököm. Nagy csodálatomra Alice szó nélkül hagyta ezt az új infót.

Délelőtt szinte mindenki mást akart csinálni. Mindannyian kint ültünk a teraszon, és próbáltuk kitalálni, mi legyen a program.

– Menjünk az űrközpontba! – javasolta Heath. Néhányan bólogattak. Az egyik napozóágyban feküdtem, Chris fekete baseballsapkájával a fejemen.

– Maradjunk itt – mormogtam.

– Ne legyél már ilyen punnyadt! – szólt rám Judy. – Menjünk le a partra.

– Meleg van! – nyafogtam.

– A víz pedig hideg – erősködött.

– Jó – hagytam rá. – Amúgy nekem teljesen mindegy, mit csinálunk.

Végül tehát a csapat nagyja a partot választotta, míg egy páran elmentek felfedezni az űrközpontot. Bepakoltuk az összes strandra szánt cuccunkat, amiket csak elhoztunk magunkkal, és nem egészen egy órán belül már a Clear Lake Parton voltunk. Az idő csodás volt; vízközelben valóban elviselhetőbb a hőség. A társaság itt tovább szóródott; Alice és Oliver elmentek sétálni, a többség a fák hűvös árnyékában húzta meg magát, míg néhányan, köztük én is, kimentünk a stégre.

Csendesen figyeltem a tavat, és az előttünk húzódó vékony erdősávot. Hiányzott az erdő. A gondolat úgy töltötte el a szívemet, mintha valódi súlya lett volna. Bárcsak itt lenne Mandy. Vagy Brendon… Na, elég ebből. Odafordultam az első emberhez, aki a közelemben volt; beszélgetni akartam.

– Hogy tetszik? – kérdeztem a mellettem álló két fiút.

– Majdhogynem túl csendes – válaszolta Jeremy, miközben egy pengetőt forgatott az ujjai között. Furcsának találtam a válaszát.

– Miért? – faggattam. Evan felnevetett mellette.

– Jeremy földhözragadt New York-i – közölte.

– Te is ott születtél – jegyeztem meg a vizet kémlelve. Jeremy eközben a táskájában turkált, majd némi matatás után előhúzta a fülhallatóját.

– De én nyitott vagyok az új dolgokra – válaszolt Evan, majd mellém lépett. Rátámaszkodott a korlátra. – Nagyon tetszenek ezek a helyek.

– Én is elvagyok. Mondjuk, itt túl sokan vannak rajtunk kívül. Így nem olyan… – kerestem a megfelelő szót – békés.

Evan erre csak egyetértően bólintott. Hátrafordultam a többieket keresve. Ha jól láttam, többen elaludtak a leterített plédek valamelyikén. Alice és Oliver még nem tértek vissza, Jeremy pedig leült a stég szélére, és a fejrázásából ítélve megtörte a csendet magának. Tekintetemet újra az erdőre függesztettem.

– Hogy van az, hogy közöttünk mindig elhal a beszélgetés? – kérdezte Evan hirtelen. A homlokomat ráncolva bámultam magam elé. Valamiért zavarba hozott ez a kérdés.

– Ha ez megnyugtat, a többiekkel sem beszéltem még túl sokat. Itt van például Jeremy – intettem a magányosan üldögélő alak felé. Evan elmosolyodott. Szinte fekete szemei csakugyan nevettek.

– Jeremy senkivel sem tud beszélgetni. – Erre aztán én is megeresztettem egy vigyort.

– Talán nincs mit mondanunk egymásnak – rántottam meg a vállam. Természetesen arra gondoltam, hogy ugyan miről akarna beszélgetni velem Evan Stewart vagy akár más Foreword-tag? Kétlem, hogy ugyanaz zajlik a fejünkben.

– Ó, szerintem igenis sok mondanivalónk van egymásnak – felelte olyan természetes hangsúllyal, hogy nem bírtam nem rábámulni. – Mondd el, mit szeretsz! – kérte. A szemei még mindig mosolyogtak. Ez flört? Ez most flört.

– Az erdőt, a kalózokat, a narancslevet és a kávét – soroltam azt, ami először eszembe jutott. – És a zenét – vigyorogtam. Kicsit bántam, hogy ilyen bénán válaszoltam a kérdésre, de azért a vigyorom kitartott.

– Mi köze a narancslének és a kalózoknak egymáshoz? – nevetett fel.