Stephen Fry

ODÜSSZEIA

EGY HŐS HAZATALÁL

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés

Az istenek kora

A héroszok kora

Az ember kora

Parisz ítélete

A faló

Viharok

Az istenek lenéznek

A flották

A szelek szigete

Karthágó

Theosz és Deus

Aineiasz partot ér

Isteni ügy

Karthágóban

A vadászat

Az emberek királya

Haza!

Anya és fia

Az olajfaágy

Mentész elkap egy almát

Pülosz

Spárta

Helené és Menelaosz

Beszél a tenger

Olümposzi játékok

Kalüpszó szigetén

Az üzenet

A búcsú

Poszeidón haragja

A fehér istennő

Az elátkozott gyermek

A fókuszban Phókisz

Visszatérés Mükénébe

Bosszú

Isteni tanácskozás

A Fúriák

A tárgyalás

A bálvány

Irány Taurisz

Odüsszeusz, „aki oly sok bánattal találkozott”

Idegen a parton

A lótuszevők földje

A küklópszok

A barlang

Az egyszemű

A szökés

A szelek

Kirké

Aiaié

Az alvilág

Visszatérés Aiaiéba

A szirének sziklája

Szkülla és Kharübdisz

A Nap tehenei

Ithakába

Ithakában

Idegen part

Irány a sertéstelep

Télemakhosz visszatér

Hárman lettek

Medón fontoskodik és leselkedik

A koldus

A sebhely

Philoitiosz, a tehénpásztor

Pénelopé feladatot ad

A győztes

Otthon

Újabb kalandok

Újabb kalandok

Akkor és most

Már a régi görögök is megmondták…

Arész dombja

Függelék

Nosztosz

E. T. hazatelefonál

Homérosz

Búcsú az istenektől

A történet szereplői

Halhatatlanok

Halandók

A legfőbb görög istenek és római megfelelőik

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

Impresszum

Στους Έλληνες, αρχαίους και σύγχρονους.

Az ókori és a kortárs görögöknek.

„megérkezett a tengerész

és a vadász hazatalált”

Robert Louis Stevenson: „Requiem”

(Kosztolányi Dezső fordítása)

KONSZTANDÍNOSZ KAVÁFISZ:

ITHAKA

Ha majd elindulsz Ithaka felé,

válaszd hozzá a leghosszabb utat,

mely csupa kaland és felfedezés.

A Küklopszoktól és Laisztrügonoktól

s a haragvó Poszeidóntól ne félj.

Nem kell magad védened ellenök,

ha gondolatod tiszta és egyetlen

izgalom fűti tested s lelkedet.

A Laisztrügonokkal, Küklopszokkal, a bősz

Poszeidónnal sosem találkozol,

hacsak lelkedben nem hordozod őket,

hacsak lelked nem áll velük utadba.

Válaszd hozzá a leghosszabb utat.

Legyen minél több nyári hajnalod,

mikor – mily hálás örömmel! – először

szállhatsz ki sose-látott kikötőkben.

Állj meg a föníciai pultok előtt,

válogass a jó portékák között,

ébent, gyöngyházat, borostyánt,

korallt és mindennemű édes illatot,

minél többet az édes illatokból.

Járj be minél több egyiptomi várost,

s tanulj tudósaiktól szüntelen.

Csak minden gondolatod Ithaka legyen;

végső célod, hogy egyszer oda juss,

de ne siess az úttal semmiképp.

Inkább legyen hosszú, minél hosszabb az út,

hogy évekkel rakva szállj ki a szigeten,

az út aratásával gazdagon,

s ne várd, hogy Ithaka majd gazdagon fogad.

Neki köszönd a szép utazást,

mit nélküle sosem tehettél volna meg,

hát mi mást várhatnál még Ithakától?

Nem csaphat be Ithaka, ha szegény is:

a szerzett tudásból s tapasztalatból

máris megtudhattad, mit jelent Ithaka!

(Somlyó György fordítása)

ΚΩΝΣΤΑΝΤῚΝΟΣ ΚΑΒᾺΦΗΣ:

ΙΘᾺΚΗ

Σα βγεις στον πηγαιμό για την Ιθάκη,

να εύχεσαι νάναι μακρύς ο δρόμος,

γεμάτος περιπέτειες, γεμάτος γνώσεις.

Τους Λαιστρυγόνας και τους Κύκλωπας,

τον θυμωμένο Ποσειδώνα μη φοβάσαι,

τέτοια στον δρόμο σου ποτέ σου δεν θα βρεις,

αν μέν’ η σκέψις σου υψηλή, αν εκλεκτή

συγκίνησις το πνεύμα και το σώμα σου αγγίζει.

Τους Λαιστρυγόνας και τους Κύκλωπας,

τον άγριο Ποσειδώνα δεν θα συναντήσεις,

αν δεν τους κουβανείς μες στην ψυχή σου,

αν η ψυχή σου δεν τους στήνει εμπρός σου.

Να εύχεσαι νάναι μακρύς ο δρόμος.

Πολλά τα καλοκαιρινά πρωιά να είναι

που με τι ευχαρίστησι, με τι χαρά

θα μπαίνεις σε λιμένας πρωτοειδωμένους·

να σταματήσεις σ’ εμπορεία Φοινικικά,

και τες καλές πραγμάτειες ν’ αποκτήσεις,

σεντέφια και κοράλλια, κεχριμπάρια κ’ έβενους,

και ηδονικά μυρωδικά κάθε λογής,

όσο μπορείς πιο άφθονα ηδονικά μυρωδικά·

σε πόλεις Aιγυπτιακές πολλές να πας,

να μάθεις και να μάθεις απ’ τους σπουδασμένους.

Πάντα στον νου σου νάχεις την Ιθάκη.

Το φθάσιμον εκεί είν’ ο προορισμός σου.

Aλλά μη βιάζεις το ταξείδι διόλου.

Καλλίτερα χρόνια πολλά να διαρκέσει·

και γέρος πια ν’ αράξεις στο νησί,

πλούσιος με όσα κέρδισες στον δρόμο,

μη προσδοκώντας πλούτη να σε δώσει η Ιθάκη.

H Ιθάκη σ’ έδωσε τ’ ωραίο ταξείδι.

Χωρίς αυτήν δεν θάβγαινες στον δρόμο.

Άλλα δεν έχει να σε δώσει πια.

Κι αν πτωχική την βρεις, η Ιθάκη δεν σε γέλασε.

Έτσι σοφός που έγινες, με τόση πείρα,

ήδη θα το κατάλαβες η Ιθάκες τι σημαίνουν.

BEVEZETÉS

Üdvözöllek, Olvasó, az Odüsszeia világában! E kötet a görög mítoszokat újramesélő sorozatom negyedik darabja. Biztosíthatlak azonban, hogy nem szükséges az előző hármat – a Mítoszt, a Héroszokat és a Tróját – ismerned, ezek nélkül is megértheted és élvezheted ezt a könyvet. Persze azért remélem, hogy kezedbe veszed majd őket, vagy már meg is tetted, ám Odüsszeusz története a kifejezés minden értelmében véve egyedülálló.

Mindezzel együtt is érdemes kicsit bejárni a pályát, mielőtt elkezdődik a verseny. Hogy valamelyest megismerjük a világot, ahová belépünk, a legjobb lesz, ha az emberiség három „korszakával” kezdjük, amelyekről a sorozat első három kötete is szólt.

AZ ISTENEK KORA

A Mítosz című könyv első része az istenek születését és felemelkedését mutatta be. Miután erőszakkal legyőzték elődeiket, tizenkét főisten foglalta el az Olümposz hegyét, hogy uralkodjanak a világon, illetve az egyes alakokhoz tartozó szférákon. Királyuk Zeusz volt, az égi atya. (Könyvem végén, a szereplők jegyzékében megtalálható a fontosabb istenek listája, valamint tulajdonságaik és feladatköreik leírása.)

Kezdetben a szent hegy alatt eleterülő birodalmat csak állatok, szörnyetegek, nimfák és különféle alistenségek népesítették be. Idővel aztán Zeusz és barátja, Prométheusz, a titán létrehozott minket, az emberi fajt, akik nemsokára be is népesítettük a világot.

Zeusz és a legtöbb olümposzi az emberi ügyletekbe is óhatatlanul belebonyolódott, leggyakrabban büntetéssel sújtva az elbizakodott hübriszt, és legalább ilyen sokszor előfordult, hogy egészen testi kapcsolatot létesítettek az általuk vonzónak ítélt halandókkal.

A HÉROSZOK KORA

A halhatatlan és halandó szülők liezonjaiból számos félisteni hérosz született, olyan remek hősök, mint például Perszeusz, Héraklész vagy Iaszón. Ezek a bátor és gyakorta igen bonyodalmas figurák voltak a második kötet, a Héroszok főszereplői. Ők leginkább arról híresek, hogy felkutatták az emberiséget fenyegető és megfélemlítő szörnyeket, és megvívtak velük. E teremtmények legyőzésével a világ biztonságosabb és otthonosabb hely lett a számunkra, így létrejöhettek az első városok és kikötők, az emberek kereskedni kezdtek, és a mezőgazdaság is kialakult.

Telt-múlt az idő, és a civilizáció egyre csak gyarapodott, az istenekkel való kapcsolat pedig lassan változni kezdett. Az emberek továbbra is engedelmesen imádkoztak ugyan az olümposziakhoz, és áldozatot is mutattak be nekik, ám egyre több időt és érdeklődést fordítottak saját ügyeikre. Időnként még az istenek is megjelentek, de egyre kevésbé (vagy egyre kelletlenebbül) keveredtek az emberek közé – és már testi kapcsolatba sem túl szívesen bocsátkoztak velük. Az emberiség szemmel láthatólag mindinkább magával volt elfoglalva, csak saját céljainak elérésével törődött.

AZ EMBER KORA

Habár az istenek tettei idézték elő a trójai háborút, és számos alkalommal bele is avatkoztak, alapvetően mégis halandó férfiak és nők harcoltak benne, szenvedtek tőle, és vészelték át (vagy haltak meg benne). Számos fontos szereplőjéről – például Akhilleuszról, Helenéről, Odüsszeuszról vagy Aineiaszról – elmondható, hogy felmenőiknek hála isteni vér is csörgedezett az ereikben, bizonyos istenek pedig kétségkívül szenvedélyesen vetették bele magukat a csatározásba. Mindezzel együtt azonban a trójai háború az emberek ügye volt.

Most el is érkeztünk oda, ahol ez a történetünk elindul: vége a háborúnak, és sóvárogva vágyik haza az egész görög sereg, minden király, minden herceg és minden hadvezér.

Itt kezdődik az Odüsszeia. Mélységesen emberi história, habár azért istenekkel és szörnyekkel is lehet majd találkozni benne. Zeusz után a három istennő, Héra, Aphrodité és Pallasz Athéné kap majd fontos szerepet – na és persze az istenek hírnöke, Hermész is. Oka van annak, hogy ennyire belebonyolódnak, ez pedig ahhoz az epizódhoz kötődik, amely az egész trójai háborút és az utána bekövetkező eseményeket előidézte. Ismerjük meg hát (újra) ezt a történetet!

PARISZ ÍTÉLETE

Egy nevezetes napon az Ida-hegyen, nem messze Trója városától, Hermész egy Parisz nevű ifjú pásztort vezetett a három istennő, Héra, Athéné és Aphrodité elé. Arra a feladatra kérték a fiatalembert, hogy döntse el, ki a legszebb közülük, és adja neki a jutalmul kitűzött aranyalmát. Parisz a szerelem istennőjét, Aphroditét választotta, aki cserébe a leggyönyörűbb halandó nőt, Helenét ígérte neki. A két másik vetélytárs sértetten, magában pufogva füstté vált.

Aphrodité megtartotta szavát, és a segítségével Parisznak sikerült spártai otthonából megszöktetnie és a tengeren át Trójába vinnie a szépasszonyt.

Helené felszarvazott, feldühített és megalázott, férje, Menelaosz bátyjával, Agamemnón mükénéi királlyal együtt a görög szárazföld és szigetvilág minden sarkából hatalmas inváziós haderőt trombitált össze, hogy visszaszerezzék Helenét és megtépázott becsületüket. Az akháj, danaosz, hellén és argoszi flotta – nevezzük őket egyszerűen görögöknek, habár akkoriban Görögország még nem létezett – keletre hajózott, és tíz kegyetlen, vériszamos esztendőn keresztül ostromolta Tróját.

Aphrodité persze Trója oldalán állt, akárcsak szeretője, Arész háborúisten, valamint Artemisz és Apollón, az íjász isteni ikerpár. Athéné és Héra a görögök ügyét támogatta, mivel, legalábbis szerintük, Parisz durván visszautasította őket. Zeuszt leginkább aggodalommal töltötte el az egész ügy, és igyekezett valamiféle semleges álláspontot felvenni.

A FALÓ

A tíz évig tartó patthelyzetet végül az a férfiú oldotta meg, akit a nagy görög harcosok között is a legagyafúrtabb és legleleményesebb hősként ismertek: az ithakai Odüsszeusz (később, latin néven Ulixesként, ritkábban Ulisses/Ulysses névalakban is emlegetik) fejében elképesztő terv fogant meg.

Az egyik reggel a trójaiak bástyáikról lenézve meglepetten látták, hogy eltűnt az ostromló görög sereg, hűlt helye az összes hajónak, de még egy sátrat sem látni sehol. Csupán egy furcsa valami van odakint, az ílioni síkon, méghozzá egy hatalmas faló. Az ujjongó trójaiak meg voltak róla győződve, hogy most már övék a diadal, a görögök pedig szedték a sátorfájukat, és kiengesztelő ajándékként hagyták ott ezt a hatalmas tárgyat. Azonmód be is vontatták a városba. Éjszaka aztán kinyílt a ló hasán lévő rejtett csapóajtó, és egy osztagnyi görög harcos mászott elő belőle. A főkapuhoz osontak, hogy beengedjék a hadsereget, akik gyorsan kardélre hányták a trójaiakat, és lángokba borították a várost.

Véget ért hát a háború. A trójaiak otthona füstölgő hamuvá lett, a görögöket pedig várta a saját otthonuk.

VIHAROK

AZ ISTENEK LENÉZNEK

Bennünket, halandókat általában az istenek gyermekeiként ábrázolnak, holott inkább maguk az istenek viselkednek gyerekesen. Türelmetlenkednek, ha nem kapják meg, amire vágynak, időnként hisztirohamokban törnek ki, és amikor rájönnek, hogy a vágyott dolog nem is az, amit valójában akartak, dühösen ordítozva toporzékolnak. Semmiféle harag sem lehet olyan vad és végzetes akár halandó, akár halhatatlan számára, mint az, amely önmaga ellen fordul.

Athénét egyszer csak rettegés fogta el, miközben nézte a Trója romjairól felszálló füstöt, és fülébe csengtek a lemészároltak, haldoklók és túlélők siralmai. Tovatűnt minden, amiért eddig dolgozott. Az arcátlan Parisz, aki azt merészelte hinni, hogy Aphrodité talmi bája magasabb rendű az ő szépségénél, megfizetett hát pökhendiségéért, fogadott városa falain kívül, keserves kínok közt fejezte be nyomorult életét. Helené, a kis jutalom, akit Aphrodité segített elrabolni, nemsokára szépen visszamegy Spártába törvényes férjével, Menelaosz királlyal. Kiigazították hát a nagy tévedést, az akháj erők pedig teljes győzelmet arattak a trójaiak felett.

Az istennőben azonban nem dagadozott a diadal, miközben a csodálatos Trója üszkös romjait nézte, meg azt, ahogy polgárait megerőszakolják, rabláncra verik vagy felkaszabolják ebben a véres, gyilkos orgiában, amelyhez foghatót még nem látott a világ. Mit is érzett? Nem nevezné szégyennek, hiszen az olümposziak nem ismerik ezt az érzést. Inkább valami olyasmit, amit eddig még sohasem: az iszonyat és a csalódás elegyét. Lehet, hogy a halandók kezdik megfertőzni az isteneket ezzel a perverz lelkizéssel? Hiszen a halhatatlanoknak kéne az embereket az égi szféra utánzására ösztönözni, nem a nyavalyás embereknek lerángatni, önmaguk silány képére zsugorítani isteneiket.

Trója bukásával valami más is tovatűnt, Athéné azonban nem tudta megmondani, hogy pontosan mi. Úgy érezte, innentől már sem az isteni, sem az emberi világ nem lesz többé ugyanolyan.

Nézte, ahogy a diadalittas görögök vonszolják a kincsekkel megrakott szekereket, és terelgetik rabszolgáikat hatalmas flottájuk felé, amely oly régóta vesztegelt a trójai partoknál.

Sűrű csend borult a világra, és Athéné rájött, hogy megbomlott a dolgok egyensúlya, az isteni és az emberi világ is megváltozott.

Egykor oly kedvelt görögjei megmutatták, hogy nem érdemelték meg a győzelmet, és azt a sok mindent, amit értük tett. Esztelen volt tőle, gyerekes volt tőle, de mégis az embereket okolta, amiért odáig jutottak el, ahová ő maga vezette őket. Szerencsére talált egy alkalmas bűnbakot, hogy ne önmagát kelljen vádolnia (nyilván mindnyájunknak ismerős ez a viselkedés).

Haragjának egyik kiváltója az a förtelmes lokriszi herceg, Aiasz volt. Sokan „kis Aiasznak” hívták, hogy megkülönböztessék a telemóni „hatalmas Aiasztól”. Az a másik Aiasz még a háború vége előtt halt dicső halált,{1} ez a kurafi pedig bebizonyította, hogy tényleg kisebb a névrokonánál. Azon az éjszakán, amikor oly sok kimondhatatlan borzalom zajlott le, és annyiszor szegték meg a becsület szabályait, a lokriszi Aiasz követte el a lehető legundorítóbb kegyetlenséget és szentségtörést. Az Athénének szentelt templom padlóján vonszolta el Kasszandrát, a trójai hercegnőt az oltártól, amelybe a lány menedék reményében kétségbeesetten kapaszkodott.

Egyetlen halandó sem látta az esetet, ám Athénét mégsem hagyta nyugodni. A szentély mégiscsak szentély. Agamemnón jövendőmondójának, Kalkhász prófétának megsúgta a dolog részleteit, aki aztán egy kicsit kibővítve adta tovább a történetet a szövetséges hercegeknek és hadvezéreknek. Azt állította ugyanis, hogy Aiasz megerőszakolta Kasszandrát.

Athéné mindegyik görögöt szerette, de az ithakai Odüsszeusz volt a kedvence. Különösen tetszett neki, hogy mihelyst az Kalkhásztól tudomást szerzett a bűnről, kijelentette, hogy meg kell kövezni az erőszaktevőt.

Aiasz a templomban keresett menedéket, ám ez a gyáva tett még inkább felháborította Athénét. Micsoda durva istenkáromlás, milyen arcátlan pimaszság már ez attól a férfitól, aki épp ezt a templomot szentségtelenítette meg, amikor a lány kegyelemért könyörgött! Ez nem maradhat büntetlenül! Athéné másik kedvence, az argoszi Diomédész Odüsszeusszal együtt követelte Aiasz elfogását, ám a görögök nem voltak hajlandók átlépni a templom küszöbét, mert féltek, hogy magukra haragítják azt az alistent, akinek a szentélyt a trójaiak építették.{2}

Agamemnón a mükénéi hazaútra készülve telepakolta hajóit rablott trójai hadizsákmánnyal, ahogy az egy hódító haderő derék főparancsnokához illik. Nemcsak tárgyakkal, de rabokkal is. Többek között magával vitte Kasszandrát is, akit elkobzott Aiasztól. Majd otthon, a palotájában az egyik ágyasa lesz,{3} és ha majd túl öreg lesz már a szexuális szolgáltatásokhoz, hátralévő napjaiban eltengődik a konyhában.

Kasszandra a trójai király, Priamosz és Hekabé királyné lánya, Hektór és Parisz hercegek testvére volt. Papnőként Apollón templomának szolgálatára szánta életét, és épp csak elkezdte hivatalát, amikor maga Apollón isten is felfigyelt szépségére. Prófétai képességet ajánlott a lánynak, aki azt hálás köszönettel el is fogadta. Aztán az isten meg akarta tenni a következő lépést, hogy behajtsa az ajándék ellenértékét (legalábbis ő így értelmezte igazságosnak az ügyletet), Kasszandra azonban felháborodottan visszautasította. Mégis, mit képzel, azt hiszi, jogot formált az ő testére?! A megsértett és megalázott Apollón nem vehette vissza adományát – erre egyetlen isten sem képes –, de átokká változtathatta azt. A lány szájába köpött, és innentől senki sem hitte el Kasszandra jóslatait, bármennyire hajszálpontosak is voltak azok mindig.

Apollón átkának szörnyű kegyetlensége talán azon a végzetes napon vált a leglátványosabbá, amikor Odüsszeusz falova megjelent Trója falai előtt. A hatalmas görög ostromló sereg a partnál horgonyzó hajókkal együtt eltűnt, a trójaiak pedig ujjongva ünnepeltek, és arra készültek, hogy bevonszolják a lovat városukba. Kasszandra könyörgött, hogy hagyják ott, hozzá se nyúljanak, hiszen a napnál is világosabb, hogy csapda az egész. Hiába jósolta meg, hogy a ló csak halált, pusztulást és vereséget okoz, egy szavát sem hitte senki.

Így aztán végignézhette, ahogy elpusztul a családja, és rommá zúzzák, porig égetik a városát. Most pedig láncra verve ült egy hajón, hogy az idegen földre és a szexrabszolgaságba vigye. Különös módon azonban nem panaszkodott sanyarú sorsa miatt. Inkább kacagott, és megdöbbentő részletességgel ecsetelte, mi történik majd vele és Agamemnónnal, amikor megérkeznek Mükénébe.

A part mentén ott sorakoztak a győztes görög és szövetséges hajók, amelyek csak úgy roskadoztak a kifosztott város kincseitől. A keselyűk és a sakálok sem hagyják ott a tetemet, amíg az utolsó húscafatot le nem szaggatják a csontokról. Ezek a görögök, akik csak úgy duzzadtak a győztesek öntelt arroganciájától, még a keselyűknél és sakáloknál is rosszabbnak tűntek Athéné szemében.

Akadt azért néhány kivétel is. Nesztór, az idős püloszi király már elhajózott, és nagyon kevés kincset vitt magával. A krétai Idomeneusz és az argoszi Diomédész is elindult haza, délre, illetve nyugat felé. Úgy tűnt, az otthon rájuk váró feleségük, családjuk, alattvalóik fontosabbak voltak számukra egy rakás aranytálnál és szépséges rabszolgalánynál.

De senki sem várta olyan türelmetlenül, hogy hazatérhessen, mint az ithakai Odüsszeusz. Athéné nézte, ahogy felszáll a zászlóshajójára. Tizenkét gályából állt a flottája, mindegyiken több mint negyvenfős ithakai legénységgel. Nyugodt vizeken akár az evezőlapátokat is megragadhatták, de persze inkább abban bíztak, hogy hazáig kitart a jó szél. Mihelyst elrebegték a megfelelő imáikat, és bemutatták áldozatukat az isteneknek, elhagyták az átkozott partot, ahol tíz hosszú évig kellett rostokolniuk.

{1} Lásd: Trója, 229. A Mítosz, a Héroszok és a Trója című könyvekre való hivatkozások a művek magyar kiadásaira vonatkoznak. Vö: Mítosz. Görög mitológia angol humorral. Budapest, Kossuth Kiadó, 2019; Héroszok. Ókori szuperhősök csodálatos kalandjai. Budapest, Kossuth Kiadó, 2020; Trója. A nagy történet. Budapest, Kossuth Kiadó, 2021.

{2} Nem maradt fenn, hogy pontosan melyik alistenről van szó.

{3} Tudom, hogy az ágyas kicsit régimódi, de nem jut eszembe jobb szó. A „szerető” némiképp abszurd, a „kényszerszerető” meg furán hangzik. Talán a „szexrabszolga” jár legközelebb a valósághoz, e szó jelentése azonban mostanság valahogy elhasználódott.