Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1. Mi történt Danzigban?

2. Szigetek a félreértések óceánjain

3. A titokzatos ház

4. Folytatódik a beszélgetés a félreértések óceánján keresztül

5. A titokzatos szállodai vendég

6. Egy változatos életpályájú férfiú Lvovból

7. A nagy agy veresége

8. Amelyben a fennálló rend képviselőivel vacsoráznak

9. Bizalmas tárgyalások a fennálló rend ellenségével

10. A nagy agy és a kis agy összeesküvése

11. Egy danzigi üzletember

12. Ezen az éjszakán…

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Frank Heller

A SZIBÉRIAI EXPRESSZ

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-162-0 EPUB
ISBN 978-963-678-163-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Du dåre i denna natt...

első kiadás: 1922
az elektronikus változat az 1927 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Lesser Ury (1861 – 1931)
A Potsdam-tér éjszaka című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
Mi történt Danzigban?

1.

Az Úr 1922-ik évében mélységes Versailles-i béke honolt Európa, Ázsia, Afrika és Ausztrália ege alatt; csak a valuták estek állandóan lefelé; néhol politikusokat gyilkoltak meg; az emberiség egyik része éhezett és ennivalóért könyörgött, a másik része pedig munka nélkül lézengett; azonkívül háborúskodtak is, bár nem az egész világon, csak Keleten, Délen és Nyugaton. Lengyelország Litvániával hadakozott; Oroszország Lengyelországnak izen háborút; Románia Magyarországot fenyegette; Magyarország Ausztriát szorongatta; Jugoszlávia imígy enyelgett Olaszországgal: „fogd be a szád!" és Olaszország nem akarván mögötte maradni udvariasságban, előzékenyen így felelt: „fogd be a tiedet!"... Tehát, mint említettük, 1922-ben mélységes béke honolt az egész világ felett (Amerika kivételével, mert ő nem kívánt részesedni a béke áldásaiban), amikor Rügen szigetének kies partján egy szőke úr lépkedett nagy igyekvéssel a szárazföldre.

Egy svéd orvosnövendék volt a rokonszenves idegen. Ha egy képpel akarnánk őt jellemezni, amint Sassnitzban partra szállt, leginkább Noé atyánkhoz hasonlíthatnék. Mert amidőn Noé ama bizonyos bárkából egykoron kiszállott, a gond és a kétség ismét visszanyerte uralmát a földön, melyet az özönvíz sem volt képes megjavítani. S amidőn Lyman Gerdt, a svéd orvosnövendék áthaladt a kikötő hídján és Németország földjére lépett, vele együtt a gond és kétség is partra szállt az esztelenül elpusztított Európa földjére. Mert a pátriárka, aki sok ezer esztendő előtt látta, amint a földet elborítja a víz, nem volt nagyobb kétségben az emberiség jövő sorsát illetően, mint ez az orvosnövendék, aki látta, miképpen merült el az emberiség a világháború vértengerében. Korra nézve ugyan távol állott a pátriárkák tisztes életkorától, de gondolkozás tekintetében bízvást tagja lehetett a „Korai aggastyánok" nemes céhének. Már gimnazista korában, az iskola padjaiban a „minden mindegy" kényelmes álláspontjára helyezkedett és a saját személyében végleg lemondott annak a lehetőségéről, hogy a nagy világrejtélyt ő oldja meg. Úgyis hiábavaló és haszontalan minden erre való igyekezet. Később, amikor már tizenöt egyetemi esztendő állt a háta mögött, csak megerősödött eddig vallott felfogásában. Lelkületében csak három dolog hagyott mélyebb nyomot. Az első a világháború volt, az emberiség csődje. A másik dolog, ami bántotta, az volt, hogy nem ő vette feleségül szülővárosa nagyvendéglősének a lányát, hanem a nagybátyja, aki ezáltal mentesült a mindennapi élet gondjaitól. A harmadik dolog pedig, ami őt különösképp foglalkoztatta, az elmegyógyászat volt

- Higyje el nekem, mint elmegyógyásznak, - ez volt a kedvenc szava járása - az egész világ nem más, mint egy nagy tébolyda. Minden ember bolond. Nincsen az egész földkerekségén olyan ember, akit huszonnégy karátosán épeszűnek lehetne nyilvánítani. Tessék csak, ismerkedj meg a mano-depresszív elmebetegségekkel, a folie circulaire-el, azzal a betegséggel, mely nem egyéb, mint állandó körforgás a semmiségek fölött érzett túlhajtott öröm és a semmiségek fölött érzett túlhajtott fájdalom között, - akkor te is megállapíthatod, hogy mi valamennyien folie circulaire-ben szenvedünk. Akárhányszor idióta csekélységeknek örülünk, - mondjuk egy jól sikerült vizsgának, vagy egy ügyesen elhelyezett váltónak és Ugyanúgy kétségbe vagyunk esve, ha mindezek nem sikerülnek. Nem ugyanaz ez, mint mikor a tébolydában a bolondok kezüket dörzsölve örülnek egy üvegcserépnek, vagy papírrongynak, avagy üvöltenek kétségbeesésükben, ha ezeket tőlük elveszik? Mindez azt bizonyítja, hogy az egész világ forgása nem más, mint folie circulaire. Ez idő szerint a depresszió állapotában vagyunk, mert világháborúnk volt. Semmi okunk nincsen arra, hogy a világháborút valami nagyobb és rendkívülibb dolognak tartsuk, mint más egyéb életeseményünket. Bizonyos, hogy nemsokára viszont valami más dolognak esztelenül örülni fogunk. Kár tehát minden erőfeszítésért. Az egész létért még egy vállrándítás is sok mozdulat.

Ez a kétkedő világfelfogása gyakran keltett aggodalmat azoknál, akik vele rendszeresen érintkezni szoktak, mert attól tartottak, hogy őket nevetségeseknek fogja tartani, ha másképpen gondolkodnak.

Néha lágy és rejtélyes mosoly kíséretében ezt szokta kijelenteni:

- Egy szkeptikusnak, mint amilyen én vagyok, kételkednie kell minden cselekedet erkölcsös voltában, de én nem követhetek el erkölcstelen cselekményt, mert nem érdemesítem a fáradságomra!

Ha akadt valaki, aki azt állította, hogy jobban örül a kitűnően letett vizsgának, mint a szerencsésen leszámítolt váltónak, annak röviden igy felelt:

- Miért tülekedik? Még mindig lesz bőven ideje arra, hogy a maga részét kivegye az általános erőfeszítésből.

Egyébként magas termetű volt, háta kissé hajlott s ajkán állandóan gunyoros mosoly ült. Tekintélyes váltótárcájának adatait nem tette közzé bankok módjára az újságokban, de bátran megtehette volna minden szégyenkezés nélkül. Csak a következő dolgoknak: a nagy agynak, a testhez álló jó ruhának, a kitűnő konyhának, a váltókezeléseknek és (ebben azután tényleg egyforma volt Noé apánkkal) a jó bornak értékét ismerte el.

2.

Dóm tompa tornyokkal, padlózatát harminc nemzedék taposta hepehupássá; kígyózó utcák, rajtuk csúcsíves házak végnélküli sora. Tapír körvonalú gabonatárházak törnek a hab fodrú égboltozat felé; a kikötőben horgonyláncok csikorgásának és kalapácsütéseknek fülzsongító zaja; évszázados kereskedelmi házak szövik üzleti összeköttetésük ezer fonalát Kelet és Nyugat felé; a régi patríciusok házaiban a lenyugvó nap aranysugaraiban ragyognak a fényes falkárpitok; jó Ízlésű, okos emberek maguk főzte finom likőröket szürcsölgetnek karcsú kristálypohárkákból; - ez Danzig, a Visztula királynője, az a város, mely sohasem csalódott önmagában. Évszázadok folyamán sokan versengtek Kelet-Európa e gazdag kikötővárosáért, svédek, lengyelek és franciák, de csak egyszer hódították meg erőszakkal s aki akkor meghódította, előzőleg fél Európát hajtotta rabságába. Mikor a versailles-i békeszerződésben Danzig szabad állam lett, harmadszor lett azzá, anélkül, hogy ősi jellegét megváltoztatta volna.

Gazdagságán, hagyományain és ősi kereskedői nemzetségein kívül Danzignak ez idő szerint még egy kiváló nevezetessége volt: Freudenthal tanár személyében. Freudenthal tanár hírneves elmegyógyász volt. Kitűnően ismerte a folie circulaire-t. A tébolynak előtte nincsenek titkai. Az aggkori elmebetegség problémáját senki még behatóbban nem tanulmányozta. Úgy gyűjti a ritka tébolyeseteket, mint mások a mérges orchideákat. Kire elszárnyalt az antant országokig. Angliában nyíltan elismerik róla, hogy német volta dacára az elmebaj lényegébe annyira belehatolt, mint előtte senki más. A francia lapok erre azt jegyezték meg, hogy éppen azért érti oly kitűnően az elmebetegségeket, - mert német! Németország, melynek olyan vezetői vannak, a legideálisabb terep az elmebetegségek tanulmányozására! De még monsieur Freudenthal előtt is rejtély, - fűzik hozzá a francia lapok némi malíciával - a le Kaiser psichopatia vagansa, - utazási mániája.

A gonosz újságok mintha ezzel a megjegyzéssel Freudenthal tanár egy közismert sajátosságára akarnának célozni. Ugyanis, mint annak idején a tudós Kant professzor nem akart Königsbergből eltávozni, azonképpen Freudenthal tanár sem volt hajlandó lábát kitenni Danzig városából. Minden reggel kilenc órakor elindult rendes sétaútjára a Grabenen levő házából, de sohasem lépte át Danzig határát, mert a pályaudvarnál mindig visszafordult. Még a tavasz sem fakaszt fel keblében ellenállhatatlan utazási vágyat s ha véletlenül mégis gondolni találna egy külföldi útra, ez a vágy csakis elmekórtani tanulmányaival kapcsolatosan merülhetne fel. Ez a történet egyébként többek között arról is szól, miképpen utazott Freudenthal tanár a világ körül, anélkül, hogy Danzig területét elhagyta volna…

3.

Danzignak van még egy nevezetessége Freudenthal tanáron kívül: Zoppot fürdő. A nyilvánvalóan bolondok Freudenthal tanárt keresik fel, míg ellenben a diszkrétebb és nehezebben felismerhető elmebetegek Zoppotba igyekeznek.

Zoppot-fürdőnek pompás, vakítóan fehér strandja van. Valamikor a jobbfajta német közönség látogatta. Finom fövenyén homokvárakat épített, strandkosaraira imperialista német zászlókat tűzött ki. De a Versailles-ban megszületett új korszak ezt a strandot is kivetkőztette régi mivoltából. Danzig most Lengyelország tengeri kikötőjét helyettesíti, míg Zoppot tengeri fürdőül szolgál ama lengyeleknek, akik nem vetik meg a tenger hullámos és hűs habjait. És amióta a Vörös-tenger egykoron kettévált és finom homokos fenekén tízezernyi azonos formákat feltüntető lábnyomokat őrzött meg, még sohasem verődött össze csaknem pontosan ugyanolyan lábnyomokat feltüntető embertömeg, mint éppen Zoppot bársonyos strandján. Ha e nyomokat a jövő kor archeológusai részére megóvnák, sok gondot rónának reájuk annak megállapításával, hogy honnan e sok, csaknem egyforma lábnyom: befelé csavarodó lábfejek; kis és nagy lúdtalpakat mutató lábnyomok; némelyeken a tíz lábujj egymáshoz szorul, mintha egyazon korlátolt felelősségű betéti társaságnak volnának a tagjai.

Fekete szakállú, tarka fürdőköpenyes férfiak furcsa gazdasági elméleteket fejtegetnek; göndör fürtű gyermekek homokvárakat építenek, amelyek csodálatosképpen mind bankpalotákhoz és váltóüzletekhez hasonlítanak. A vízszegélynél buja najádok lubickolnak, körvonalaik ugyanazt a lefelé menő törekvést mutatják, mint az új köztársaság valutája. Fiatal, aranyszőke hajú nők izgatottan újságolják egymásnak a legutolsó dollárárfolyamot, a gyógyszertárban pedig kifogyott minden oxigenol, mert az új köztársaság leányai, ha már nem lehetnek valamennyien kék szeműek, legalább szőke hajúak akarnak lenni. A mozgékony ujjú, csillogó szemű férfiaknak úgy látszik, mindez tetszik, csak az nincsen egészen ínyükre, hogy a strandon mindenütt, lépten-nyomon, olyan felhívások olvashatók, amelyek óva intik a t. c. közönséget, hogy ne szegje meg a hetedik parancsolatot, nemkülönben arra is figyelmeztetik, hogy a kaszinóban mindenki vigyázzon a maga tétjére.

Mert a kor igényeinek megfelelően Zoppotból játékkaszinó lett. Délelőtt tizenegytől este tizenegyig rulettet játszottak, délután háromtól reggel hétig baccaratot. Micsoda nyüzsgés, mely izgalom! Az arcok pírban égnek, rózsás körmű ujjakon ezertüzű gyűrűk csillognak és az általános beszélgetésből és hangzavarból ismételten ki-kiharsan a hangos vita: „Hopp, ez az én tétem!" A másik hang: „Hogy mondhat ilyent, amikor az én tétem!" Közben száraz refrénként a krupié rekedt hangja: „Uraim és hölgyeim! Nem vagyunk a zsibvásáron!" A szabadban már kora reggel óta zenekarok játszanak; a parkban színes szökőkutak vízsugarai lövellnek a magasba; szórakozásképpen lóversenyek és kutyakiállítások váltogatják egymást; a tánchelyiségekben szerelmes szívű asszonyok versenyt udvarolnak a szenegáli néger parkett-táncosoknak; repülőgépek állnak útrakészen, hogy a sós ízű földről a kék levegőégbe röpítsék a bátor szívűeket...

Ez az új kor Zoppotja!

4.

Lyman Gerdt, mint afféle makacs szkeptikus, önmagában sziklaszilárdan bízott, attól a hitétől pedig a világért sem tágított, hogy pszichikai fölényének feltétlenül szerencsét kell hoznia a hazárdjátékban és hogy csak hazájának elavult törvényei, melyek üldözték a hazárdjátékot, - akadályozták meg abban, hogy játékos szerencséjével vagyont gyűjtsön.

Ha tehát úgy szól az írás, hogy Lyman Gerdt azért vett fel kölcsönt, hogy annak segítségével Danzigba utazzon és ott Freudenthal tanár előadásait hallgassa, - akkor az csak részben felel meg a valóságnak. Ha Zoppot történetesen nem feküdt volna Danzig közelében, Freudenthal tanár aligha számíthatott volna arra a tisztességre, hogy egy Lyman Gerdt nevű svéd orvostanhallgatót is láthasson az előadásain. Mi som természetesebb tehát, hogy az a verőfényes nap, mely Lyman Gerdtet látta Danzigba megérkezni, látta őt Zoppotba is bevonulni…

Ha a váltóin szereplő kezesek telepatikus utón elolvashatták volna Lyman Gerdt gondolatait, nem csekély aggodalommal gondoltak volna könnyelmű jótállásuk várható végzetes következményeire. Lyman Gerdt magában már régen tisztában volt azzal, hogy nem azért hallgatja az elmekórtant, hogy valaha is bolondok gyógyításával foglalkozzék. Ez úgyis hiábavaló dolog lett volna, mert minden ember bolond. Viszont azt sem lehetett letagadni, hogy legutolsó kölcsönét már csak nagyon nehezen tudta felhajszolni. A legjobb tehát, amit tehet, ha játékos szerencséjével csinos összeget szerez Zoppotban. Ez esetben nincsen baj. Szépen hazamehet, váltóit beválthatja, vizsgáit leteheti - ha kedve tartja. De minek tenné le a vizsgáit? Minek pazarolna a vizsgákra több fáradságot, mint más egyébre? Lyman Gerdt erre a kérdésre valóban nem tudott felelni. S ha nem teszi le a vizsgáit, mi értelme volna annak, hogy a váltóit kifizesse? E pillanatban úgy látszott, hogy azoknak, akik történetesen másokért jótállást vállaltak, némi aggodalomra lehetett okuk.

Lyman Gerdt tehát, mint említettük, Zoppotba igyekezett. De arról talán jobb volna nem beszélni, hogy milyen eredménnyel játszott ott. A játékról különben is már eleget beszéltünk. A játék erkölcstelen, szeszélyes, kegyetlen és kíméletlen. Lyman Gerdt mint vérbeli filozófus, csak az első tulajdonságot ismerte el, a többit nem. Azért magában megállapította, hogy a sors kegyetlen volt hozzá és a szerencse en canaille bánt el vele. Legfinomabb számításait keresztülhúzta, legravaszabb kombinációit felborította és ha lehetséges lett volna, még önbizalma is elveszett volna. Bárha nevetségesnek tartotta, hogy valamin bosszankodjék, mégis izgatta, hogy a krupiék utálatosan rekedt berlini hangjukon mindig olyan számokat mondtak be nyerőnek, melyeknek semmi értelmük sem volt.

- Egy, huszonkettő, harminchárom, tizenegy!...

De nekünk valóban más dolgunk is van, mint hogy Zoppotban barnafürtű játékosok izgatott veszekedése közben játékstatisztikát vezessünk! Freudenthal tanár már vár reánk, azonkívül a titokzatos danzigi ház is, rejtélyes misztériumaival egyetemben. Hagyjuk tehát Zoppotot! Ugyanezt cselekedte Lyman Gerdt is - persze csak idővel! Három nappal azután, hogy utolsó kölcsönének háromnegyedrészét elvesztette - vonatra ült...

5.

A Graben 4. szám alatt, pénzügyi csalódása után, tudományos csalódás is várta Lyman Gerdtet. Freudenthal tanár ugyan a városban volt, mert sohasem hagyta el területét, de előadásokat nem tartott és nem fogadott senkit. Azzal volt elfoglalva, hogy befejezze a skizofrénia lényegére vonatkozó tanulmányait. Míg ezzel el nem készült, a világ számára halott volt. Mikorra készül el, azt senki nem tudhatta, de annyi bizonyos, hogy két héten belül semmi esetre sem.

- Két hét múlva jöjjön vissza doktor úr, akkor talán már határozottabb választ adhatok.

- De én azért jöttem egyenesen Svédországból, hogy a tanár úr előadásait hallgassam.

- Sajnálom, doktor úr, de olyanok is vannak, akik ugyanezért Japánból jöttek ide.

- De én nem vagyok közönséges hallgató! Én már - s ezzel Lyman Gerdt kidüllesztette mellét és eléggé tekintélyes hasát, mintha ezek kijelentésének bizonyítékaiul szolgálnának - több mint tizenöt év óta foglalkozom elmekórtani tanulmányokkal. Érti, több mint tizenöt éve! Azt hiszem, hogy a tanár úr engem kartársilag fogadhatna.

A tanár deres hajú szolgája végigmérte és végtelen méltósággal igy válaszolt:

- De a tanár úr sem közönséges tanár. Legkegyelmesebb császárunk - a szolga tisztelgett - a tanár urat elmekori tanulmányaiért titkos tanácsossá nevezte ki. Freudenthal tanár nem ismer más kollégát, csak önmagát.

6.

Mihez fogjon most már Lyman Gerdt? Annyira tisztában volt a balsorsával, hogy tíz percre sem volt szüksége, hogy elhatározásra jusson. Miután pénzének háromnegyed része már elúszott, Freudenthal tanár pedig két héten belül nem fogadhatja, egyebet nem tehet, mint igyekszik újabb kölcsönt szerezni. Kezesei aligha zárkózhatnak el ez újabb kölcsön szükségessége elől. Addig pedig, míg a kölcsön ügye elintéződik, olcsó helyen kell laknia. Majd, ha a pénz megérkezik, újabb kísérletet tesz a kaszinóval.

Sürgönyzött tehát néhány barátjának, akik váltóin eddig is stróman-elfogadók voltak, hogy szerezzenek részére új kölcsönt. Azután elment a Heiligengeist-utcában lévő Krakkó szállodába. Kibérelt egy szobát a legfelső emeleten, az egyetlen szobát, mely ily magasan feküdt. A szobában volt egy ágy, egy asztal, néhány szék s egy tölgyfából készült hatalmas szekrény.

A portás, egy öreg lengyel, alig érthetően beszélt németül. A portás kíséretében a szobába érve, Lyman Gerdt kitekintett az ablakon és a háztetők között olyasvalamit látott, ami felkeltette az érdeklődését. Nem messzire ugyanis, különös, zöldesfehér színű üvegkupola emelkedett ki a háztetők között.

- Mi az ott? - kérdezte a portástól. - Talán obszervatórium?

Leginkább arra hasonlított. Az öreg lengyel válaszolt. Köpködve röpködött egyik szó a másik után a szájából, míg végre egy szót valahogyan megértett Lyman Gerdt, mert ismételten elhangzott:

- Strüwermann! Strüwermann! Strüwermann!

Ki az a Strüwermann? Talán csillagvizsgáló? Más tudományos nevezetessége is van Danzig városának Freudenthal tanáron kívül?

A lengyel portás érthetetlen nyelvezete ezt a kérdést sötét homályban hagyta. Lyman Gerdt végleg le is mondott arról, hogy ezt a kérdést a portással tisztázza. Miután kissé megtisztálkodott, lement a szálloda éttermébe és szerényen megvacsorázott. Mire ezzel elkészült, körülbelül tíz óra volt. Mihez fogjon? Elmenjen és megtekintse Danzig éjszakai életét? Van valami különlegessége? Elhatározta, hogy a portástól kér tanácsot. Legjobb német tudásával fordult az öreg lengyelhez:

- Mit gondol portás úr, bemenjek egy kissé a városba? Van valami érdekes látnivaló Danzigban?

Az öreg lengyel lebeszélte:

- Njenje! nem érdemes! Semmi nincsen Danzigban!

Lyman Gerdt erre felment a szobájába. Jól meggondolva, úgyis sok pótolni való alvással volt hátralékban. Felöltözötten ledőlt az ágyra és cigarettára gyújtott. Elszívja - gondolta - azután rendesen lefekszik.

Így gondolta, de nem jutott abba a helyzetbe, hogy szándékát megvalósíthassa. Közben történt valami. Kiderült, hogy a portás ugyancsak tévedett, mikor azt mondta, hogy „semmi sincs" Danzigban.

Mert valaki hirtelen félrevonta Lyman Gerdt szobája ablakának függönyét. Majd megjelent az ablakban egy bozontos hajú, hosszú szakállas fej és kíváncsi szemekkel tekintgetett be a szobába. Még mielőtt Lyman Gerdt ajkát elhagyhatta volna a rémület kiáltása, a jelenség néhány majomszert! ugrással a szobában termett és ujjait Lyman Gerdtnek a sok puncstól meglehetősen duzzadt nyaka köré fonta.

2.
Szigetek a félreértések óceánjain

Lyman Gerdtnek harminchárom esztendőre volt -szüksége, - esztendőnként legalább háromszázhatvanöt napot számítva - hogy az életre vonatkozó szkeptikus felfogását megállapítsa, felépítse és kidolgozza; az éjszakai vendég ujjainak szorítása alatt harminchárom másodpercre sem volt szüksége, hogy eddig vallott felfogását revízió alá vegye, jogosságát kétségbe vonja, sőt megtagadja és engedelemért hörögjön, hogy életben maradhasson. Végre enyhült a vendég szorítása. Néhányat még lapított Lyman Gerdt gégéjén olyanformán, mint azt az illatszeres permetező gumilabdáján szokták megcselekedni. Azután kissé elengedte a gégéjét s közben ezt súgta:

- Ne kiabáljon, mert különben...!

Szavait sokatmondó kézmozdulattal kísérte. Lyman Gerdt, kinek nyaka ugyancsak meg volt kínozva, halkan nyöszörögve nézett rá. Ki volt az idegen? Mi volt a rejtélyes látogató? Nyilván valami gazember, aki megszökött a fegyházból. Bizonyára veszedelmes betörő és gyilkos. Segítségért kiáltson? Mi haszna volna? Hiszen egyedül lakott ennek az átkozott háznak a legfelső emeletén. Mielőtt valaki meghallgatná, már régen a másvilágon volna. Minek is jött Danzigba? Miért költözött épen ebbe a házba?

- Ne gyilkoljon meg! - esdeklett rémülettől elhaló hangon. - Mit vétettem önnek? Mit akar tőlem?

- Ön idegen! - állapította meg a titokzatos látogató. - Milyen nemzetiségű?

- Svéd vagyok - felelte Lyman Gerdt és olyan nemzeti érzés buzdult fel benne, amilyenhez foghatót még sohasem tapasztalt magánál. - Svéd... Gusztáv Adolf... mi... mi mindig a németek pártján voltunk...

- Az anyám svéd volt! - szólt az idegen olyan méla hangon, amely alkalmas volt arra, hogy némi kis megnyugvást szerezzen a halálra rémült orvosnövendéknek.

Lyman Gerdt ezt a vélt hangulatváltozást nyomban felhasználni igyekezett és a félrokonságra való hivatkozással könyörgött az idegennek, hogy legalább az életét hagyja meg neki. De a bozontos hajzatú látogató leintette és nem a leggyengédebben figyelmeztette, hogy a legokosabb, amit élete érdekében tehet az, hogy hallgat. Lyman Gerdt tehát hallgatott. A szakállas látogató, miközben ujjait egy pillanatra sem vette le a szerencsétlen ifjú nyakáról, hirtelenül igy szólt:

- Mit gondol maga most énrólam?

Mit lehet gondolni valakiről, aki este tizenegy órakor egy harmadik emeleti utcai ablakon az emberhez betoppan, elnyűtt, lötyögő trikóban és olyan szőrösen, mint valami majom? Lehet neki bókolni? De amíg a gégénk az ő kezében van, nem ajánlatos túlságosan őszintének lenni. Lyman Gerdtnek pompás ötlete támadt

- Hogy mit gondolok önről? - ismételte nyugodtságot színlelve. - Hát azt gondolom, hogy már ugyancsak nagy ideje annak, amikor legutoljára volt a borbélynál.

Ez a válasza olyan tetszésre talált, amilyenre nem is számított. A borzas ismeretlen heves, percekig tartó kacagásban tört ki. Ez a kacagás azonban furcsán hatott, mert bár hosszan tartott, mégis szinte alig volt hallható.

- Hahahahahahahaha! hahahahahahahaha! Önnek igaza van! Hát bizony régen volt, amikor legutoljára borbélynál voltam! Hahahaha! De hát, tudja, nem volt borbély a szibériai expresszen!

- A szibériai expresszen? - ismételte csodálkozva Lyman Gerdt. - Ön Szibériából jön?

Az ismeretlen külsején semmi sem volt látható, ami ellentmondott volna annak a feltevésnek, hogy csakugyan Szibériából jött, amennyiben élénken emlékeztetett a szibériai ólombányákra, vagy más, ottani hasonló etikai javító intézményekre. Ha csakugyan a transzszibériai expresszen utazott, akkor legfeljebb csak, mint potyautas tehette meg, - a vasúti kocsi alatt. - Ostobaság! Hiszen most nincs is expressz, mert már évek előtt megszüntették! Elvitte a háború, mint megannyi más kényelmetességet - többek között az iható sört és a gyufát a kávéházi asztalról. Ez az ember tehát hazudott.

Lyman Gerdt ezt valahogyan meg is akarta mondani.

- De...

- Micsoda de?

- Az expressz, melyről beszélt, nem is közlekedik.

- Nem közlekedik? Téved. Mindennap indul. Nyugodt lehet, egész rendesen közlekedik.

- De hiszen már évek óta nem jár. De feltéve, hogy járna, hogyan juthatott volna Oroszországon keresztül Danzigba?

- Már miért no?

Lyman Gerdt megdöbbent, ügy látszott, hogy ez az ember komolyan beszél.

- Miért? Mert általában manapság nem lehet Oroszországon átutazni. Egyébként ez ma annál is inkább lehetetlen, mert Oroszország hadban áll Lengyelországgal!

Az éjszakai látogató arcáról szemmellátható meglepetés tükröződött vissza.

- Micsoda? Mit mond? Oroszország háborút visel Lengyelország ellen? Igaza van, már régen voltam borbélynál és tudja az ember a borbélynál szokta hallani az érdekes pletykákat! Tehát Lengyelország magára vonta Oroszország haragját? Ezt sohasem tételeztem volna fel a lengyelekről. A cár természetesen a fronton van? És mit szól mindezekhez a német császár?

Lyman Gerdt a fejéhez kapott volna, ha hívatlan vendége nem fogta volna át vasmarokkal mindkét kezét. De csak a jobbjával. Mert a balkezével Lyman Gerdtnak az ágya mellett heverő dohánytárcájából cigarettát vett ki, rágyújtott és úgy ontotta a füstöt, mint egy vulkán, vagy az olyan ember, aki sokáig élt olcsó, de dohánynélküli életet - államköltségen. Sokáig! Ez nem is kifejezés! Évekig kellett a legszigorúbban elzárva lennie a külvilágtól, hogy úgy nyilatkozzék, amint ő beszélt. Lengyelország magára vonta Oroszország haragját? A cár a fronton van? Mit szól a császár? Micsoda őskori kérdések! Milyen gonosztevők lehetnek az olyanok, akiket úgy lezárnak, hogy ennyire tájékozatlanok a világ eseményeiről! Csak a legelvetemültebb gazemberek, csakis gyilkosok... Mint valami teknősbéka, olyan tehetetlenül feküdt a hátán, fölötte pedig a legelvetemültebb fajtából való gyilkos... Miért, óh miért is költözött ebbe a szállodába?

Mialatt halálos rettegésben így tépelődött, a füstfelhőbe burkolt szakállas idegen tovább beszélt:

- Nagyon csodálkozom, hogy a lengyeleknek merszük volt szembeszállni az oroszokkal. Ha felkelésük sikerrel is járna, feltétlenül beavatkozna a császár, éppen úgy, mint 1848-ban a cár tette Magyarországgal. Hiába, az egyik autokrata mindig megsegíti a másikat. Mindegyiknek megvan a maga millió katonája és vagy egymásért vagy egymás ellen kell verekedniük. Én egyébként nem vagyok ellensége az egyeduralomnak. A magam részéről sokkal jobbnak tartom a csőcselék uralmánál. Más lehetőség között az ember amúgy sem választhat. De feleljen már a kérdésemre, nem hallja, hogy magához beszélek? Segíti a császár a cárt?

- Nem, nem segíti.

- Különös! És miért nem?

- Erre alapos okai vannak! Akadályozva van. Ő maga is fogoly Hollandiában.

Lyman Gerdt kellemetlen vendége úgy elcsodálkozott, hogy még a cigarettájáról is megfeledkezett.

- A császár Hollandiában fogoly? És Németország ezt tűri?

- Igen. Németország egyetlen ujját sem mozgatja meg a császárért.

- Ez lehetetlen! És a cár sem segít az unokatestvérén?

- Nem, mert az új cár - kommunista! Azért hadakozik Lengyelországgal, mert oda is be akarja vinni a kommunizmust. Soha azért nem háborúskodnék, hogy az ön császárját visszahelyezze!

Lyman Gerdt vendégének a szemei jobban izzottak a cigarettája tüzénél.

- Úgy látom, ön tréfát merészel űzni velem?

- Esküszöm, nem!

- Ne is merje, mert különben...

- Soha! Soha! ígérem!

- És miért fogoly a császár Hollandiában?

- Mert elvesztette a háborút.

- A háborút? Milyen háborút? Kivel volt háborúja? Franciaországgal?

- Igen. Azzal.

- Ezt mindjárt gondoltam. Már régen várható volt. Nagyon sajnálom. Mással is háborúskodott?

- Hogyne. Angliával is.

Lyman Gerdtet a hideg rázta. Milyen bűncselekményt követhetett el az éjjeli látogató, hogy így el volt zárva a külvilágtól.

- Angliával is? így már értem, hogy elvesztette a háborút! Talán még másokkal is volt háborúja Anglián és Franciaországon kívül?

Lyman Gerdt elhatározta, hogy tiszta helyzetet teremt.

- Hogyne! Még a következőkkel volt háborúja: Oroszországgal, Olaszországgal, Belgiummal, Szerbiával, Romániával és Montenegróval. Továbbá: az Egyesült Államokkal, Kanadával, Dél-Afrikával, Ausztráliával, Új-Zélanddal és Indiával. Ezenkívül: Brazíliával, Peruval, Ecuadorral, Kolumbiával, Bolíviával, Costa Ricával és Panamával. Valamint Haitivel. Még kivel is? Igen, még Libériával is.

Az ismeretlen elámult.

- Ön megőrült! Ez tisztára téboly! Mennyi ideig tartott ez a háború? Egy hónapig, kettőig?

- Négy esztendeig!

- Ez lehetetlenség! Maga bolond!

- Nem vagyok bolond. így volt!

- És Németország kibírta négy esztendeig az egész világ ellenében?

- Ki.

- És ezt ilyen hidegen állapítja meg? Nincsen oda az ámulattól?

- Bah, miért kell olyan nagy dolgot csinálni az ilyen világháborúból!

- És a császár Hollandiában fogoly?

- Az.

- És ki uralkodik helyette Németországban? A trónörökös?

- Nem. Egy nyergesmester.

A vendég arcizmai úgy feszültek, mint a hurok a túlfeszített vonón. Valóságos idegroham vett rajta erőt. Az arca fintorokba torzult, szabadon lévő balkezével a térdét csapkodta és iménti, alig hallható kuncogó kacagásban tört ki:

- Hahahahaha! Nagyszerű ember! Még egyetlen arcizmát sem torzítja el, amikor ilyeneket beszél! Hahahaha! Négy esztendős világháború! Egy nyergesmester! És maga nem mosolyog? Itt fekszik és a világ legártatlanabb ábrázatával mesél el ilyen rablóhistóriákat. Hahahaha! Háború, háború, háború négy éven át az egész világ ellen! Ne mondja! Az orosz cár kommunista és egy nyergesmester az uralkodó Németországban? Hahahahaha! Vakmerő ember!

Az idegroham lassankint csillapodott. Bozontos szakállát egészen közel tolta Lyman Gerdt arcához és úgy nézett reá csodálkozóan.

- Mondhatom vakmerő ember! Ugratni merészel engem, mialatt ujjaim a nyakát szorítják. Még rossz néven vehetném és minden további nélkül megfojthatnám. De maga olyan szemtelenül ugrat, hogy határozottan tetszik nekem! Bátor fickó, holott a külseje ezt nem mutatja. Gondolja meg, csak meg kellene szorítanom a nyakát, így ni - no ne féljen, nem ölöm meg! Sőt, örülök, hogy ide vetődtem. Igen, igen, örülök. És örüljön maga is! Segítsen nekem a pénzem elhozatalában. Mert van ám egy millióm! És maga kap belőle tízezret, - nem, húszezret! Hahahaha! Egy ország négy évig az egész világ ellen és a cár kommunista. Egy jó kacagás megér húszezer márkát! Életemben már sokat utaztam, mindig utaztam, de ilyen vidám fickóra, mint maga, nem akadtam! Pedig mondom, sokat utaztam!...