Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Előszó

„…Aki az embert kezdetben teremtette, férfivá és asszonnyá alkotta őket.” Máté 19, 3/4.

A felkiáltójel

Nem ő az!

Az első „miért”

Mind ilyenek?!

A választottak

Görögtűz

Nem megyek férjhez soha!

A száműzött hamupipőke

Ha tudtam volna!

A boldogság jogán

Áldozat vagy fölszabadulás?

Csak egy levél

Barátság

A hódítás vége

Áldott, ki az Úr nevében jön...

Hitvallás

Amit Isten összekötött…

Anyus itthon marad!

Vesd le saruidat...

Új, tiszta nemzedék!

Holtomiglan – holtodiglan!

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gerely Jolán

ADD NEKEM A SZÍVEDET!

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-241-2 EPUB
ISBN 978-963-678-242-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1941.
az elektronikus változat
a harmadik kiadás alapján készült

a borító Edmund Blair Leighton (1852 – 1922)
Az anyakönyv aláírása című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó

Azon a sorsdöntőén fontos úton, amelyen ennek a könyvnek írónője az aggódó szeretet találékonyságával vezeti leányolvasóit, nem könnyű feladatra kell a vezetőnek vállalkoznia. Minden leánynak az a rendeltetése, hogy „odaadja valakinek a szívét": vagy az apácafátyol alatt, a zárda falai között, egyedül és örökre az isteni Jegyes szent Szívének, vagy pedig a menyasszonyi fátyol alatt, a családi szentély falai között, férjének és gyermekeinek. De hogy kinek van hivatása az előbbire és kinek az utóbbira, és hogy ki legyen az a fiatalember, akinek a leány nyugodtan odaadhatja a szívét, milyen legyen jelleme és tettereje, mit követeljen meg tőle, mint viselkedjék vele szemben, mit engedhet meg és mit nem ... és ezernyi más ilyen kérdésben eligazítással szolgálni, bizony nem könnyű feladat!

Nem könnyű, de okvetlenül szükséges!

És ezért illeti hála az írónőt, hogy miután megírta első könyvét „A mai lányok útjáról", és a második könyvében bemutatta, milyen az igazi „Művelt leány", a harmadikban pedig, a „Hivatás vagy robot"-ban feltárta a különféle női életpályák és foglalkozások lehetőségét, - most ebben a negyedik könyvében a legelső női életfeladatnak, a legszebb női életpályának: a családi szentélyt építő és a családi szent tüzet ápoló nőnek útját

De milyen irányítás ez! Nincs benne egyetlen unalmas mondat, nincs egyetlen száraz, elméleti fejtegetés sem; pedig a könyv mázsás komoly témákat tesz szóvá és életbevágóan fontos tanácsokat ad; de minden mondanivalója csupa elevenség és szín, érdekes párbeszéd és elbeszélés.

És még ennél is fontosabb benne az a finom tapintat és kegyeletteljes tisztelet, ahogyan a kérdés kényesebb pontjait - mert hiszen ezekről sem volt szabad hallgatnia - szóváteszi. Egyetlen okos szülő vagy nyílt szemű nevelő sem fogja ezek miatt kivenni a könyvet nagyleányai kezéből. Mert ezekről a dolgokról úgyis hallanak és olvasnak ők másfelé, de - sajnos - éppen nem abban a magasztos erkölcsi megvilágításban, amit e könyv írójáról örömmel lehet külön is megállapítanunk.

„Előbb vagy utóbb minden leány eljegyzi az életét valakinek: vagy az Istennek vagy a családnak vagy a felebarát szolgálatának. A három voltaképpen egy, mert végeredményben mindegyiknek Istenhez kell vezetnie. Mint ahogy a források vize különböző utakon jár és különböző formákat vesz fel, de végül mégis valamennyi eljut a tengerbe." Ezt mondja a könyv egyik helyén a szerző és ebben a mély bölcsességet tanúsító megállapításban benne sugárzik értékes művének igazi arculata: a különféle életformák útjain át a legmagasztosabb női eszmény magaslatai felé vezetni leányifjúságunkat.

Kívánom a szerzőnek, a fiatal leánylelkek avatott tollú irányítójának, hogy áldás kísérje e legújabb könyvét is és minden leányolvasója helyesen tudja majd egyszer „valakinek odaadni a szívét", ha a krisztusi szó így hívná: az apácabeöltözési oltáron, ha pedig nem erre kémé: a menyegzői oltáron.

Dr. Tóth Tihamér

Pázmány-egyetemi ny. r. tanár.

„…Aki az embert kezdetben teremtette,
férfivá és asszonnyá alkotta őket.”
Máté 19, 3/4.

A felkiáltójel

Évának furcsa levelezőlapot hozott a posta. Nem volt rajta egyébé csak egy felkiáltójel. De Éva tudta, hogy mit jelent.

Mikor egy félévvel ezelőtt, érettségi után, elbúcsúzott zárdabeli növendéktársaitól, Lenke a kapuban még odasúgta neki: „Aztán el ne felejtsd elküldeni a felkiáltójelet!"

Mind a ketten nevettek hozzá, de a szemük sarkában azért néhány szégyenlős könnycsepp is ragyogott.

Hogyne! Hiszen négy hosszú esztendőt töltöttek együtt. A tanulásnak, a fegyelemnek, a jövőt kutató türelmetlen kíváncsiságnak, a boldog reménykedésnek és a megmagyarázhatatlan aggodalmaknak négy hosszú esztendejét, A fejlődő leányélet feslő bimbókorát.

Lenke Évának nem a legbensőségesebb barátnője volt. Nem hasonlítottak egymásra semmikép. Két teljesen különböző hangszer volt a lelkük, Éváé kevés húron, ezernyi gazdag dallamot rejtő, mély zengésű hegedű, Lenkéé pedig sok húrú, nyitott cimbalom. De azért vagy talán éppen azért, nagyon jól megfértek együtt,

Lenke otthonában zajos társasélet folyt. Szülei azért adták be egyidőre a zárdába, hogy elvonják valamennyire a sok szórakozástól és a férfitársaságtól. így is elég gyakran kikérték egy-egy napra az intézetből, s ezzel a leányka csapongó, állhatatlan természetének és mohó életvágyának mindig új táplálékot adtak. Rosszat, veszedelmeset ugyan sohasem hozott hazulról magával, hiszen akkor meg sem tűrték volna a zárdában, de a lányok szemében mégis ő képviselte a „világot", a „társaságot". Vidám kedélye, közvetlen modora és mókák rendezésére mindig kész hajlandósága egyébként is közkedveltté tették.

Éva viszont éppen ellenkezően, otthona egyhangúságának, a hozzávaló társaság teljes hiányának ellensúlyozására került a zárdába. Szülei zárkózottén éltek; egyetlen fivére papnak készült, s a serdülő leányka magánosságában annyira belemélyedt a tanulásba és úgy elkomolyodott, hogy a fiatalságáról és az élet szépségeiről - látszólag - teljesen megfeledkezett. Pedig félreismerték. Érezte ő is a fiatalságát és sóvárgó vágyakozással sírt a lelke a vidámság és az öröm után. De a komoly környezetben becsukódott a lelke, akárcsak alkonyaikor a hajnalka kelyhe. A nap, amelyre megnyílt volna, hiányzott az életéből.

A zárdában, hozzá hasonló fiatal leányok körében kissé feléledt. És az ellentétek vonzásának csodálatos törvénye éppen Lenkéhez sodorta közelebb. Mind a két fiatal leány azt értékelte a másikban, ami saját magában nem volt meg. A csapongó könnyelműség megcsodálta az elmélyedésre hajló komolyságot, az érzelmek túlteltségében feszülő léleknek viszont jól esett megpihenni a lepke könnyedségével ide-oda szálló gondtalanságban. És egy ponton találkozott is a fiatal leánylelkük: az ábrándozásban. Mindegyikük a maga módján képzelte ugyan el a jövőt, de egy pontnál megálltak mind a kelten. És ez az egy pont: a szerelem volt.

A fiatal leányok élete - ők legalább úgy érzik - a „miért”-ek végeláthatatlan láncolata. Minden gondolatuk, minden szívverésük egy-egy kérdőjel, amely kíváncsian mered a jövő felé. És ebben az életkorban a legtöbben összes kérdéseik egyetlen megoldásának a szerelmet látják. A kérdőjelek hosszú sorozata után ez a felkiáltójel.

Elképzelésük többnyire csak az esküvőig ér. A sokszor elég nehéz, küzdelmes asszonyéletből semmit sem látnak. Csak a férfit várják, aki ragyogó sugárzásban lép majd ki az ismeretlen jövő homályából, feléjük tárja a két karját és könyörögve mondja: „Add nekem a szívedet!"

És szívük naiv optimizmusában azt hiszik, hogy ez a férfi föltétlenül ugyanaz lesz, - ki is lehetne más? - aki felé titokban vágyakozva dobban majd az ő szívük is. Mert a leányábrándok utolsó felvonása mindig jól végződik; a záró függöny mindig „Happy-end“-re hull.

Éva és Lenke persze minderről nem éppen így beszélgettek, mikor a jövő színes álmait szövögették együtt. Nagyon-nagyon különbözőnek látták az álomlovagjukat is. De öntudatlanul mégis csak ez a lelki folyamat mehetett végbe bennük, mikor azt határozták, hogy ha valamelyikük szerelmes lesz, egy levelezőlapot küld a másiknak, amelyiken semmi más nem áll majd, csak egy felkiáltójel!

Hát ezt a felkiáltójelet küldte el most Lenke. De nem először! Rövid félesztendő alatt immár harmadszor. Ami nála nem azt jelentette, hogy megtalálta, akiről álmodott; az egymást követő felkiáltójelek nem érzéseinek a mélyülését jelen-tették, hanem csak azt, hogy harmadszor lobbant lángra, a szíve, de mindig más és más iránt.

Éva elgondolkozva nézte a lapot. Ő nem így képzelte el a szerelmet, ő nem ilyen futó, folyton változó, hirtelen fellobbanásnak látta ezt az érzést, hanem nagy, állandó, sírig tartó, szent tűznek, amely, ha idővel talán veszít is lángolásából, de teljesen sohasem hamvad el, s még parazsa is fénnyel és meleggel árasztja el az életet.

Valami kis szégyenkezésféle is fogta el, amiért eddig még nem akadt útjába senki, aki ezt a nagy érzést felébresztette volna benne. Egy pillanatra elkapta az a furcsa aggodalom is, ami annyi fiatal leány szívét szorítja össze, hogy az idő elrohan fölötte, az ifjúság elmúlik és ő egy szép napon arra ébred, hogy - vénleány. Jaj, hogy fél ettől a gondolattól minden 18-19 éves leány! Csak jóval később jön rá, hogy fölösleges volt az aggodalma, mert „vénleány", a szó bántó értelmében csak az lesz, aki akar, vagyis aki szégyenli a leány voltát és akinek nincs más élettartalma, mint az, hogy tetszeni akar,

Éva agyán csak egy pillanatra futott át ez a gondolat. Azután elővett egy levelezőlapot és ezt írta válaszul:

„Vajon ez már az igazi, vagy csak a harmadik?"

Befejezésül még egy külön, hatalmas kérdőjelet rajzolt a lapra.

Nem ő az!

Egyenletes zakatolással robogott a vonat erdőn-mezőn, falun, városon keresztül, majd bekanyarodott a hegyek közé.

Éva csillogó szemmel nézte a folyton változó képet és mohó lélekkel szívta be a vidék szépségeit.

- Milyen szép a világ! - gondolta, s úgy érezte, hogy valami különös boldogság tölti el.

Ezernyi vágy és terv között csapongó, nyugtalan lelke megpihent ebben a száguldásban, mely kiragadta a mindennapi élet megszokottságából és valami új, valami más felé röpítette.

Nem szenzációs, életfordító változás elé ment, csak nyári üdülésre a hegyek közé. Sőt, nem is először járt erre. Kisleány korában többször nyaraltak ott, ahová most vitte a vonat. De az mégis egészen más volt. Akkor mint gyermek időzött ott, most mint érettségizett nagyleány tér vissza.

Az elmúlt évet szorgalmas munkában töltötte. Folytatta tanulmányait és e mellett kezdett belekapcsolódni kissé - egyesületek útján - a társadalmi munkába is. Társaságba nemigen járt, de nem is igen vágyott utána. A munka teljesen betöltötte az életét.

De azért most, hogy szülei rászánták magukat erre a kis utazásra, mégis várakozó, nagy örömmel nézett a nyár elé. Előre élvezte, hogy a társaság, amelybe kerül, nem iskolatársakból vagy rokonokból, sem pedig jóakaró, de vállveregető egyesületi nénikből és bácsikból áll, hanem felnőtt fiatalokból, akik őt is magukhoz hasonló felnőttnek fogják tekinteni. Erre a gondolatra szinte megnőtt a saját szemében.

Fiatal leányok, akiket túlságosan korán vezetnek be a társaságba, nem érzik a nagylányságba lépésnek öntudatot ébresztő, ünnepélyes hangulatát. Úgy lépik át életüknek ezt a szép határállomását, mint az újságot vagy regényt olvasó utazók az országhatárt. Észre sem veszik. Ugyanígy futnak át később más komoly és szép életfordulókon is. Hány virágos, zászlós, ünnepi díszben rájuk váró állomás marad el így mögöttük észrevétlenül! És mennyi derűs, boldog emlék helye marad üresen a lelkükben! Csoda-e, ha azután, életük delén a múltra visszatekintve, nem találnak benne semmit, amire jól esnék visszaemlékezni!

A vonat erős kanyarodás után alagútba fut. Azon túl már látszik az utazás célja, az üde, zöld fákkal tarkított városka lent a völgyben. Körülötte fenyvesekkel borított hegyek.

A vonat lassít, majd egy kis zökkenővel megáll. Az érkezőket kendőlobogtatás, kalaplengetés és vidám üdvözlés fogadja. Éva szüleit még a régebbi nyaralások idejéből sokan ismerik.

Egy fiatalember egyenesen Évához lép:

- Kezét csókolom! - mondja és a szavait mindjárt tett is követi.

Éva elpirul. Az első kézcsók életében. Igaz, hogy Pesten általában csak asszonyoknak csókolnak kezet, sőt Éva úgy hallotta, hogy az egész kézcsókdivat sajátos magyar és részben osztrák szokás, de akárhogy van is, ez a kézcsók most nagyon jól esett. Hiszen komoly elismerése a nagyleányságnak.

- Emlékszik még rám, Évike? - kérdezi a fiatalember.

- Hogyne emlékeznék, Gyuri - feleli vidáman Éva. - Igaz, hogy nagyon régen nem láttam, de mindjárt tudtam, hogy csak maga lehet.

Amíg besétálnak a városkába, útközben föl-elevenítik gyermekkori emlékeiket. A sok közös játékot, kötődést és bohóságot. Gyuri felidézi közös elhatározásukat is, hogy majd ha felnőnek, „igazánból" férj és feleség lesznek. Éva emlékezete ezen a ponton felmondja a szolgálatot. De csak kifelé. Belül igen jól emlékszik erre is.

Elváláskor már heteket kitöltő program zsibong a fejében. De még sokkal több kedves, bohó ábránd. Örül is, fél is. Olyan szokatlan neki az egész. Nem könnyű dolog a könyvek mellől így hirtelen áthangolódni a társaséletbe.

Vidám, szép napok következtek ezután. Egymást váltották fel a kirándulások, séták, csónakázások, társas összejövetelek, tenisz, Anna-bál... Nem nagyigényű, fényes mulatságok, csak léleküdítő, kedélyes szórakozások, amikhez nem kell divatos ruhatár, arcfesték, rúzs és szőrvesztő, bőségesen elég hozzá az egészséges fiatalság, a jókedv és néhány könnyen mosható, csinos nyári ruha. Folyton új izgalmakra éhező, fáradt lelkű és kozmetikával agyongyötört testű zsúrnép talán kevesellte volna ezt a szórakozást és a természet ezer változatú, tiszta szépségörömeit, hiszen nem volt hozzá kaszinó, kúrpark, táncterem, strandfürdő és divatrevü! De ennek a pihenni és tiszta lélekkel üdülni vágyó kicsiny úri társaságnak, amely ebben a szép kicsiny városkában összekerült, több valódi, hamisítatlan örömet adott, mint amit a világfürdők mámort hajszoló, telhetetlen közönsége érez,

Éva a leányok természetes alkalmazkodási képességével elég gyorsan belekapcsolódott az általános, könnyű, vidám nyári hangulatba. De lélekben mégis különvált kissé a többiektől. Komoly munkához és elmélyedéshez szokott egyénisége nem bírta el egész nap a társaságot és a semmittevést. A lelke tartalmasabb táplálékot is kívánt. Reggelenként, most is úgy, mint otthon, első útja a templomba vezetett. Még a zárdából hozta a szép szokást, hogy Istennel akarta kezdeni a napot. Napközben is félrevonult néhány órára a kertbe vagy az erdőbe, s könyvvel vagy kézimunkával a kezében élvezte az egyedüllét pihentető csendjét. Gondolatai ilyenkor gyakran elkalandoztak a jövőben és pihent agya egy munkás, tartalmas, szép élet terveit szövögette. Bár fiatalemberekkel is találkozott, most alig ábrándozott a szerelemről. Nem tartozott azok közé, akik minden férfiban jövendő élettársukat keresik. Egyszerűen és természetesen vette az életet és nem hajszolta bele magát mesterségesen képzelődésekbe és bizonytalan érzelmekbe.

Gyuri állandó lovagjává szegődött, ami nagyon jól esett neki, Hízelgett a hiúságának is, hogy valaki állandó érdeklődésével kíséri, de hogy ezzel kapcsolatban felkiáltójelet is küldhetné Lenkének, az eszébe sem jutott.

Mígnem a nyár vége felé egyszer, séta közben, Gyuri ezzel a váratlan kérdéssel rohanta meg:

- Mondja, Évike, komolyan ragaszkodik a továbbtanuláshoz? Nem menne inkább férjhez?

Éva meglepetten pillantott a fiatalemberre, A kérdés csak úgy könnyedén, tréfásan odavetettnek látszott, de azért... mintha valami kis komolyság is bujkált volna benne. Mintha átmenet akart volna lenni valamihez, amit Gyuri nem tudott hogyan elkezdeni.

- Eddig még nem gondoltam a férjhez- menetelre - felelte Éva, S mikor ezt mondta, nem hazudott. Úgy volt ezzel a kérdéssel, mint sok hasonló korú, fiatal leánytársa, aki szerelemre gyakran gondol ugyan, de házasságra még nem. Mert érzelmeinek tavaszi bőségében és túlfeszültségében csak arra vágyik, hogy szeretetet kapjon és adhasson, de a családi élet és a gyermek vágya még nem alakult ki, az anyai lelkűiét még nem érett meg benne.

Gyuri elcsodálkozott. Nem tudta elhinni a leány állítását:

- Olyan leány nincs, - jelentette ki határozottan - aki nem gondol férjhez menésre.

- Hát pedig - erősítette Éva - akár hiszi, akár nem, én most még nem gondolok rá. Talán majd 3-4 év múlva. Ó, - tette hozzá aztán lelkesen - előbb még sokat akarok látni, tanulni, tapasztalni és dolgozni. Valami szép, nagy szociális munkát szeretnék végezni. Hisz annyi a tennivaló. És az asszonyok már nem igen érnek rá az ilyesmire.

Gyuri komolyan nézett rá:

- Évike, maga túlságosan belevész ezekbe a tudományos és szociális problémákba. Pedig a maga szép, meleg és gazdag lelkét egyenesen arra teremtette az Isten, hogy egy otthonnak meleget sugárzó központja legyen.

Éva nem felelt. Most már tudta, miről van szó és a pillanat komolysága megijesztette. A fiatalember pedig folytatta:

- Maga sokat gondolkozik, sokat ábrándozik a távoli jövőről. Azt hiszi, hogy az élet valahol messze, a jövőben várakozik magára. Pedig talán itt van mellette, csak ki kellene utána nyújtania a kezét.

- Hát mi az élet? - kérdezte csöndesen Éva.

Gyuri zavarba jött a meghatározással:

- Hogy mi az élet?... Az élet… nem, ezt így szavakkal meghatározni nem lehet. Az életet élni kell. Hogy hogyan?... Én…

Itt megcsuklott a fiú hangja. Hirtelen megállt és egy mozdulattal Évát is megállásra késztette. Aztán megfogta a leány kezét. Lázas pírban égett mindkettőjük arca.

- Én megmutatnám magának, - folytatta - ha akarná, ha megengedné...

Éva megremegett. Itt volt a pillanat, amit ébren oly sokszor megálmodott. Amikor valaki megfogja a kezét és kéri, hagyja mindenkorra nála. De az a valaki, álmainak a lovagja, más volt. Hogy kicsiny-e vagy nagy, hogy szőke-e vagy barna, nem tudta volna megmondani. Csak azt érezte határozottan, hogy Gyuri nem ez a megálmodott ideál. Miért? ... Ki tudná azt megmondani! Hiszen szerette Gyurit, szívesen volt a társaságában és már előre sajnálta, hogy nemsokára el kell válniuk. És mégis most, hogy a házassággal kapcsolatban kellett rá gondolnia, minden megváltozott.

Milyen furcsa, ösztönös érzések tudják néha így átjárni a fiatal szíveket. A romlatlan, tiszta szíveket, amelyekben nem dolgozik még az ostoba szégyenkezés a leányságuk miatt, sem számító ravaszság vagy túlfűtött érzékiség) Azokat a félig gyermekszíveket, melyekben még Isten ujja pihen az érzések húrjain, s azért valahányszor megrezdülnek, hangjuk mindig egybecseng a Teremtő szándékával.

Éva maga sem értette, miért nem tud öröm-teli, boldog „igen"-t mondani. Nem tudta, hogy ösztönös megérzése a Teremtő kezének az érintése, amely megszólaltatta lelkében az élet céljának a dalát. A dallam még nem alakult ki teljesen, de az első vezető-szólam már jelentkezett és így hangzott: „A házasság szent és egész életre szól. Mindenre kész, áldozatos szeretet nélkül nem szabad megkötni!”

A hallgatás hosszúra nyúlt. Mondani kellene valamit. Ó, ha valaki megsúgná, hogy mit! '

- Mégis, mondjon valamit, hogyan gondolja az életet, amit meg akar mutatni? - kérdezte bizonytalan hangon.

Gyuri csalódottan engedte el a kezét és utána indult. De azért csöndesen lassan beszélni kezdett az ő becsületes ifjú szívében megalkotott ideális családi tűzhelyről. A férfiról, aki dolgozik azért, akit szeret, és az asszonyról, aki meleg otthonnal várja az érte küszködőt.

Gyuri nem volt felületes fiú. A divatos hetykeségből ugyan rá is ragadt valami, de alapjában őszinte, és egyenes volt a lelke s helyén volt a szíve. Ügyvédi vizsgájára készült és apja irodájában szép jövő várt rá. Egy év múlva akár meg-tarthatták volna az esküvőt.

Éva elgondolkozva hallgatta, majd egyszerre megkérdezte:

- És én azért állást foglalhatnék valahol?

- Hová gondol? Nem igazi otthon az, ahol az asszony külső munka után jár. De arra különben sem volna szükség.

- Nem is szükségből akarnék dolgozni, hanem azért, hogy legyen, ami kitöltse az életemet.

- Hát az otthon, a család, a háztartás nem töltené ki? - kérdezte a fiú,

- De hát akkor miért, tanultam idáig? - tört ki Évából hirtelen. - És a reményeim, a terveim! Hogy valami szép, nagy munkát fogok végezni! Egy egész életen át főzni, takarítani és mindennap újra kezdeni ugyanazt!

- Hát nem érez irántam semmit? - kérdezte csüggedten Gyuri, megsejtve, hogy ez a kérdés lényege.

- Nem tudom - felelte Éva őszintén. - Félek, hogy amit érzek, az kevés egy egész életre. És ez a kisváros olyan szűk. Mindig fogságban érezném magam. Úgy szeretnék a társadalomnak hasznára lenni! De hát itt mit tehetek?

Gyuri érezte, hogy Éva okoskodása valahol hibás. De nem tudta megtalálni, hogy hol. Az élettapasztalatokat még ő sem hordta az erszényében. Valami belső hang mintha azt súgta volna, hogy ez a leány mégsem neki való. Az ő életútjának már megvan a maga előre elkészített medre, míg Éva lelke csak most forr, s hogy mi lesz belőle, ki tudná előre megmondani?...

Szótlanul lépkedtek egy darabig egymás mellett. Egyikük sem tudta, miképpen vegye fel újra a beszélgetés elszakadt fonalát.

- Halló, halló! - hangzott most mögöttük. Közeledett a társaság, amelytől elmaradtak az előbb. Felszabadultan sóhajtottak föl mind a kelten és sietve csatlakoztak a többiekhez.

A félbeszakadt beszélgetés nem folytatódott többé soha.

Az első „miért”

A Gyurival folytatott beszélgetés megzavarta Éva lelkét. Hirtelen támadt ösztönös érzése megtagadta ugyan a beleegyezést, de később, amikor elgondolkozott a történteken, felébredt benne a kételkedés, vajon helyesen cselekedett-e?

Nyitott szemmel, ébren feküdt aznap éjjel ágyában és töprengett. Egyszerre halk cigánymuzsika ütötte meg a fülét. Éjjeli zene. Éva sejtette, hogy ki adja és kinek. Az ilyen kisvárosokban nincs titok.

Az éjszaka csendjében, melybe kedves harmóniával olvadt bele a hegyipatakok csobogása, nagyon hangulatos volt ez a muzsika. És mintha a cigány vonója a dal szövegét is kihozta volna, Éva szívében visszhangra találtak a szavak: „Lehullott az őszirózsa… vissza nem jön, ami elmúlt... siratom a legszebb álmom, temetem a boldogságom...“

Éva megriadt. A rászakadt hangulatot egyszerre valóságnak érezte. Ez a dal talán neki is szól! Hátha itt áll valaki az ablak alatt és siratja a legszebb álmát, amit őróla álmodott! Miért is okoskodott ma délután? Nem lett volna jobb egyszerűen bent hagyni a kezét Gyuri kezében és rábízni a bizonytalan jövőt? Jön-e még valaki az életben, aki ilyen becsületes, szerető szívet ajánl föl neki? És ha jön, az lesz-e az igazi?

Hová tűntek a nagy szociális tervek? Hol a küzdelemre vágyó önbizalom és erő?... Az éjszaka csendjében úgy megnövekednek az árnyak, olyan félelmetesnek látszik a világ s olyan kicsinynek és tehetetlennek érzi magát az ember... különösen, mikor az az ember egy 19 éves leány.

Az éjszakai töprengést a nappal világossága sem oszlatta el. Évát egyre erősebben fogta el a vágy, hogy az érzéseit, aggodalmait és kételyeit elmondja valakinek. De kinek?

Nagyon szerette az édesanyját, de most mégis riadt megdöbbenéssel ébredt rá, hogy előtte nem tudná bizalommal feltárni a szívét. Vajon miért? Hiszen jólelkű, melegszívű asszony volt, szerette is a gyermekeit, de inkább a testi egészségükkel és a külsejükkel törődött, semmint a lelkükkel. Hogy Évának lelki problémái is lehetnek, az eszébe sem jutott. Pedig az intézetben töltött évek után hazaérkezett nagylány leikével nem lett volna nehéz közösséget találnia. De ő meg sem próbálta. A napi élete és a munkája annyira lefoglalta, hogy egyébre nem maradt ideje. Azok közé az asszonyok közé tartozott, akik folyton dolgoznak és sohasem készülnek el.

Éva el sem tudta képzelni, hogy a saját bajával is közeledhetne hozzá. Szegény leánynak lelki értelemben éppoly kevéssé volt édesanyja, mint azoknak a szerencsétlen társnőinek, akiknek modern asszony az édesanyjuk, s a sok szórakozás meg a divathölgyeket kötelező egyéb foglalkozás közben nem érnek rá a gyermekeik lelkével törődni. Mennyi titkos tragédia játszódik le fiatal leánylelkekben a megértő anya hiánya miatti S hány leányélet kerül helytelen vágányra csak azért, mert az anya nem tudja vagy nem tartja érdemesnek megnyerni a gyermeke bizalmát.

Éva azután a barátnőire gondolt. Talán írhatna valamelyiknek! Lenkének? Ó, Lenke válaszát előre tudta, hiszen ismerte a felfogását: „Tartsd melegen, fiam, flörtölj vele, míg különb nem akad!” De ez a tanács nem neki való, ő nem tud és nem is akar flörtölni. Nem játékra termett a szíve és a máséval sem hajlandó játszani.

Talán Máriának írhatna! A zárdában ő volt lelkének az igazi társa. Idősebb volt nála, aránylag kevesebbet lehettek együtt, de a lelkük nagyon közel állott egymáshoz. Mindkettőjük gondolatvilága mélyen járt és a magasságokat kereste. De Mária apácának készült. Hogy érthetné hát meg a mostani tépelődéseit?