Kavagucsi Tosikadzu

MIELŐTT

AZ EMLÉKEID

ELHALVÁNYULNAK

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Az árva

A komikus

A testvérek

Gyerekkori barátok

Impresszum

Prológus

Egy különös városi legenda szerint egy bizonyos városban van egy kávézó. Ennek a kávézónak van egy széke, amelyre ha ráülsz – de csak akkor –, átkerülhetsz az általad megjelölt időbe.

Ugyanakkor fárasztó, sőt bosszantó szabályok sora vár, ha rászánod magad az időutazásra:

1. Kizárólag azokkal találkozhatsz a múltban, akik megfordultak már a kávézóban.

2. Bármit teszel a múltban, az nem változtatja meg a jelent.

3. Előtted mindig ül valaki a széken. Te csak azután telepedhetsz oda, ha ő feláll.

4. Az időutazásod során nem mozdulhatsz el erről a székről.

5. Csupán addig maradhatsz a múltban vagy a jövőben, amíg a kitöltött kávéd ki nem hűl.

Ezzel még nem ér véget a bosszantó szabályok sora… Mégis, még ma is sorban érkeznek a látogatók a kávézóba, akik hallották a városi legendát.

Szeretnél te is visszatérni a múltba vagy ellátogatni a jövőbe mindazok után, hogy megismerted a sok szabályt?

A következőkben négy szívmelengető csodáról olvashatsz. Mindegyiknek ez a különös kávézó volt a színhelye.

Ha felkereshetnél egy múltbéli
vagy jövőbeli napot, kivel találkoznál?

Az árva

– Megtudhatnám, mit keresel Hokkaidón? – harsant fel Tokita Kei éles hangja a telefonkagylón át.

– Kérlek, próbálj megnyugodni egy kicsit!

Tokita Nagare tizennégy éve nem hallotta a felesége hangját, de abban a pillanatban aligha ért rá nosztalgiázni. Épp Hokkaidón volt, Hakodate városában.

Hakodatéban a huszadik század elején rengeteg nyugati stílusú ház épült, és elszórva voltak olyan különleges épületek is, ahol a földszint hagyományos japán stílusú volt, az emelet pedig már nyugatias. A Hakodate-hegy lábánál lévő Motomacsi városrész igen híres volt a turisták körében a Hakodate városi régi Községházáról, Japán legrégebbi beton közműoszlopáról, a partszakaszon épült vöröstéglás raktárépületről és más hangulatos látványosságairól.

Kei, aki Nagaréval beszélt telefonon, abban a tokiói Funiculi Funicula nevű kávézóban volt, ahol utazni lehetett az időben. Épp várandós volt, és átugrott a múltból a jövőbe jó pár évet, hogy találkozhasson a lányával. Ugyanakkor sürgette őt az idő, hiszen csupán addig maradhatott a kávézóban, vagyis a jövőben, amíg ki nem hűl a kávéja. A helyzetet tovább bonyolította, hogy Nagarénak, aki épp Hokkaidóban volt, fogalma sem volt, hogy tulajdonképpen mennyire is hűlt ki a felesége kávéja. Ezért is volt fontos, hogy csak és kizárólag a lényegre szorítkozzon.

– Figyelj! Nincs időm elmagyarázni, hogy miért vagyok Hokkaidón.

– Hogy mondod? Hogy nincs időd? – csattant fel Kei, aki pontosan tisztában volt vele, hogy kinek nincs épp ideje. – Itt én vagyok az, aki hamarosan kifogy az időből! – vetette oda gorombán, de Nagare mintha meg sem hallotta volna.

– Ott ül egy tinédzser kislány, ugye? – faggatta a feleségét.

– Tinédzser lány…? Igen, itt van. Nem emlékszel? Úgy két hete visszajött a jövőből, hogy készítsen egy telefonos képet…

Lehet, hogy Kei számára kéthetes volt a sztori, de Nagarénak történetesen tizenöt évet kellett fejben visszapörgetnie. Nagyon fontos volt, hogy ne legyen semmilyen félreértés, hiszen benne volt a pakliban, hogy egy másik lány van ott, aki csak véletlenül beült a kávézóba.

– Nagy, kifejező szemei vannak és garbót visel?

– Igen-igen. Mi van vele?

– Jól van, most mondok valamit, de ne pánikolj be! Te most véletlenül tizenöt évet repültél át a jövőbe.

– Hogy? Mi? Nem hallak jól…!

Bosszantóan erős szél süvített a beszélgetésük közben, pedig épp egy nagyon fontos dolgot kellett tisztázniuk. A telefonkagylón át hallatszó hangos susogás miatt Kei alig értett valamit. Az idő csak telt és telt, így Nagare is aggódni kezdett.

– A lényeg az, hogy az előtted ülő lány…!!

– Halló…? Mi az…? Mi van vele…?

– Ő a mi lányunk!!

– Tessék…?

A telefonvonal másik végén néma csend lett, csak a Funiculi Funicula kávézó ingaórájának hangja hallatszódott át. Bimm-Bamm. Nagare halkan sóhajtott egyet, majd elkezdte elmagyarázni Keinek, hogy mi is történik pontosan.

– Te azt ígérted, hogy tíz évet ugrasz majd a jövőbe, ezért arra számíthatnál, hogy van egy tízévesforma gyereked. De valószínűleg nem a tíz évvel későbbi tizenöt órára ugrottál, hanem véletlenül a tizenöt évvel későbbi tíz órára. Nézd meg a középső ingaórát! Látod, hogy tíz órát mutat?

– Ja… Igen…

– Ezt az egészet tőled hallottuk, amikor visszajöttél, de azóta sok minden közbejött nálam. A lényeg, hogy most Hokkaidón vagyok, gondolom, ezt eddig érted, csak az időszűke miatt nem akarom, és nem is tudom elmagyarázni. Szóval… – hadarta Nagare, de itt tartott egy sóhajtásnyi szünetet. – Szóval, igaz, csak egy rövidke idő áll rendelkezésedre, de nézd meg jól magadnak a lányunkat, mielőtt hazajössz – fejezte be kedves hanglejtéssel, majd lecsapta a telefont.

Nagare elnézte az előtte feltáruló nyílegyenes lejtőt és az azon túli hatalmas, kék kikötőt. Aztán hátat fordított a tájnak, és visszament a kávézóba.

Ding-dong.

Hakodatét a lejtők városának nevezik. Kezdve a Japán legrégibb beton közműoszlopától induló Nidzsitsugen-lejtővel, a partszakaszon épült vöröstéglás raktárépülettől induló Hacsiman-lejtőn át, számos meredek út szeli át a várost, szám szerint tizenkilenc. A Hakodate Dokktól indul az Umio-lejtő és a Funami-lejtő, ebből ágazik ki Jacsigasira felé a Kiskagyló-lejtő és a Kék fűz-lejtő is. A lejtőrengeteg közt egy aligha ismert meredek út jól elbújt a turisták elől. Hivatalos nevet nem is kapott, így a helyiek úgy nevezték: Nevesincs-lejtő.

Ennek a Nevesincs-lejtőnek a közepén volt a kávézó, ahol Nagare dolgozott.

A kávézó neve Donna Donna.

Egy különös városi legenda szerint ebben a kávézóban – akárcsak a tokiói Funiculi Funiculában – van egy szék, amelyre ráülve átkerülhetsz az általad megjelölt időbe. Azért nem megy ez olyan könnyen. Fölöttébb bosszantó szabályokat kell hozzá betartani, éspedig:

1. Kizárólag azokkal találkozhatsz az időutazás során, akik megfordultak már a kávézóban.

2. Bármit teszel a múltban, a jelen jelen marad.

3. Amikor azon a bizonyos széken ül már valaki, ki kell várnod, amíg feláll onnan.

4. Az időutazásod során nem mozdulhatsz el erről a székről.

5. Csupán addig maradhatsz a kiválasztott időben, amíg a kávéd ki nem hűl.

Ezzel azonban még nem ér véget a bosszantó szabályok sora… Ennek ellenére mindig vannak újabb és újabb próbálkozók.

Nagare épp csak visszatért a telefonálásból, a pult mellett ülő Macubara Nanako nekiszegezte a kérdést.

– Nem akart volna Tokióban maradni, Nagare szan?{1}

Nanako, a Hakodate Egyetem hallgatója, halványbézs blúzát a bő szárú nadrágjába tűrte, ahogy a divatos fiatalok tették. Visszafogottan sminkelt, és a lágyan hullámosra göndörített haját lazán hátrakötve viselte.

A lány tudta, hogy Nagare elhunyt felesége a múltból épp most érkezett a tokiói kávézóba, hogy találkozzon a lányával. Ugyanakkor nagyon furcsállta, hogy Nagare nem utazott oda, csak telefonon hívta fel a feleségét, pedig végre találkozhatott volna vele tizennégy év után.

– Hát… Hagyjuk! – válaszolt tétován Nanakónak, majd elsétált a lány mögött, és megkerülte a pultot. Nanako mellett Muraoka Szaki doktornő ült, fáradt szemekkel, kezében egy könyvvel. Szaki az egyik hakodatei központi kórház orvosa, aki Nanakóhoz hasonlóan a kávéház törzsvendége volt.

– Nem akart volna találkozni a feleségével? – Nanako reménykedő pillantása nyílegyenesen fúródott a közel két méter magas, nagydarab férfi szemébe.

– Hát, ő… Tudod, olyan, izé…

– Mizé?

– Végül is nem miattam jött, hanem a lányunk miatt.

– De hát…

– Nem érdekes. Nekem rengeteg emlékem van róla, sok-sok évnyi a megismerkedésünktől fogva… – magyarázta Nagare, majd kijelentette, hogy szeretné tiszteletben tartani azt az értékes időt, amit anya és lánya együtt tölt.

– Nagare szan, ön olyan kedveees…! – mondta elérzékenyülve Nanako.

– Ugyan, túlzol… – válaszolta Nagare elvörösödő fülekkel.

– Ne legyen zavarban!

– Nem vagyok – vágta rá a férfi, majd menekülőre fogta, és eltűnt a konyhában.

Ekkor Tokita Kadzu lépett ki a konyha ajtaján, mintha helyet cseréltek volna. A nő fehér blúzt, bézs fodros szoknyát és világoskék kötényt viselt. Ebben az évben lett harminchét éves, de függetlenséget sugárzó és üde megjelenése miatt gyakran nézték sokkal fiatalabbnak. Ő volt a kávézó felszolgálója.

– Hanyadik kérdésig jutottál? – vetette oda a pulthoz visszatérő Kadzu, könnyeden témát váltva.

– Hogy mi? Ja… A tizennegyedikig – válaszolta a Nanako mellett a könyvébe temetkező Szaki, akit láthatóan cseppet sem érdekelt Nagare.

– Jut eszembe… – motyogta Nanako és belelesett Szaki könyvébe.

Szaki lazán átpörgette az oldalakat, majd hangosan olvasni kezdett:

– „Mit tennél, ha holnap eljönne a világvége?

100 kérdés

Tizennegyedik kérdés

Van egy nő/férfi, akibe fülig szerelmes vagy.

Ha holnap eljönne a világvége, mit tennél inkább?

1. Minden mindegy alapon szerelmet vallok.

2. Nem vallok szerelmet, mert már minden mindegy.”

Szaki felpillantott Nanakóra.

– Na, melyik? – kérdezte.

– Húha… Nem is tudom.

– Melyik?

– Doktornő melyiket választaná?

– Én? Én megvallanám!

– Miért?

– Mert nem akarok lelkiismeret-furdalással meghalni.

– Értem.

– Miért, Nanako? Te nem tennéd meg?

Az egyetemista lány lassan jobbra-balra ingatta a fejét, és hümmögve gondolkodott.

– Ha pontosan tudom, hogy az illető szeret-e engem vagy sem, akkor tudtára adnám, hogy én is szeretem – válaszolta végül. – De ha nem lehet tudni, akkor szerintem nem merném megtenni…

– Hogy érted ezt? – kérdezett vissza értetlenkedve Szaki, aki nem tudta követni Nanakót.

– Úgy értem… Hogy ha pontosan tudom, szeret-e vagy épp utál, nem hoznám őt zavarba.

– Aha.

– De ha úgy vallok szerelmet, hogy az illető nem is érzett különösebben semmit irántam, akkor elkezdene máshogy nézni rám, dilemmázna, hogy mit válaszoljon. Ezt nem szeretném.

– Jaa… Tényleg van ilyen, főleg a fiúknál. Ha Valentin-napon csokit kapnak{2} egy olyan lánytól, aki addig teljesen semleges volt nekik, hirtelen elkezdenek máshogy nézni rá, elkezdik követni a szemükkel… Erre gondolsz?

– Ha következő nap jönne a világvége, nem akarnám, hogy miattam eméssze magát, és hogy rossz szájízzel búcsúzzon az élettől, vagy nem is tudom… Ha végül nem tudna válaszolni, nekem is csak a rossz szájíz maradna. Ezért mondom, hogy szerintem nem vallanék szerelmet, bár nem gondolom, hogy mindegy lenne vallani az érzésemről.

– Nanako, túl komolyan veszed!

– Igazán?

– Igen! Nincs is olyan, hogy holnap jön a világvége.

– Hát… Ez is igaz.

Ez a beszélgetés már akkor elkezdődött, mielőtt Nagare kiment volna a kávézóból telefonálni.

– Kadzu, te melyiket választanád? – kérdezte Nanako, előrehajolva a pulton. Szaki is kíváncsian nézett Kadzura.

– Én…

Ding-dong.

– Üdv nálunk!

Az ajtóra szerelt kis kolomp hangjára Kadzu reflexszerűen odaköszönt a bejárat irányába. Arca azonnal átváltott vendéglátós fizimiskára, Nanakóék is pontosan tudták, hogy ilyenkor nem zavarhatják kérdésekkel. Az ajtón azonban nem vendég lépett be, hanem egy pasztellrózsaszín ruhás kislány.

– Megjöttem! – kiáltotta vidáman. Vállán egy elég nehéznek tűnő táskát cipelt, kezében pedig egy képeslapot szorongatott. A lány neve Tokita Szacsi. Kadzu kislánya volt, épp abban az évben töltötte be a hetet. Az apja, vagyis Kadzu férje egy nemzetközileg elismert fotográfus volt, Sintani Kokunak hívták. Hivatalosan Sintani a Tokita családba házasodott, így ugyanaz volt a vezetéknevük, de mint fotográfus, a „legénykori” nevét használta. Keresztül-kasul járta a világot és tájképeket készített. Ez volt a munkája, így évente csak néhányszor jött haza Japánba. Ezért is küldött gyakran tájképet ábrázoló képeslapokat Szacsinak, hogy megossza vele az utazáson látottakat.

– Megjöttél? – köszöntötte Nanako.

Kadzu észrevette a Szacsi mögött álló fiatalembert.

– Jó reggelt! – köszönt a fiúra.

Ono Reidzsi részmunkaidőben dolgozott a kávézóban. Farmernadrágot és lezser, fehér inget viselt. Látszott rajta, hogy biztosan nagyon siethetett a meredek lejtőn, mivel kicsit még lihegett és homlokán verejtékcseppek csillogtak.

– Véletlenül összefutottunk – kezdte magyarázni Reidzsi, hogy miért is jött be együtt Szacsival, pedig ezt senki sem kérdezte. Végül besurrant a konyhába, hogy előkészítse a két óra múlva esedékes ebéd menüjét. Kihallatszódott, ahogy odabent köszöntötte Nagarét is.

Szacsi úgy huppant le az ablakhoz közeli asztalhoz, ahonnan az egész hakodatei kikötőre rá lehetett látni, mintha csak az íróasztalához ült volna le. A kávézóban Nanakóékon kívül csupán a bejárathoz közeli asztalnál ült egy fekete ruhás öregúr, illetve a négyes asztalnál egy fiatal nő, aki talán Nanakóval lehetett egyidős. A nő nyitáskor érkezett, de végig csak bámult kifelé az ablakon. A kávézó a többi helyhez képest korán, reggel hétkor nyitott. Szándékosan döntöttek így, hogy bevonzzák a reggeli piac miatt korán kelő turistákat.

Szacsi az asztalra helyezte a táskát, amit cipelt. A zsákban valami furcsán koppant az asztallapon.

– Mi? Mi ez? Megint kivettél könyveket a könyvtárból?

– Aha.

Nanako helyet foglalt a kislánnyal szemben, miközben tovább faggatta.

– Szaccsan – szólt becézve –, te igazán szereted a könyveket, ugye?

– Aha.

Nanako tudta, hogy hétvégéken a kislány fontos reggeli rutinjához tartozik elmenni a könyvtárba és első látogatóként könyveket kölcsönözni. Ezen a napon Szacsi általános iskolájában az iskolaalapítás tiszteletére szünnapot tartottak. A kislány elkezdte lelkesen sorba rendezni a könyveket az asztalon.

– Miket szoktál olvasni?

– Ez engem is érdekel! Milyen könyveket szeretsz, Szaccsan? – csatlakozott be Szaki a pult mellől nyújtogatva a nyakát.

– Nézzük csak… – Nanako egyesével kézbe vette a sorba állított könyveket. – Az imaginárius és az egész számok kiáltványa.

Szaki folytatta.

– A Jelenések könyve az univerzum végessége tükrében.

– A modern kvantummechanika és a sikeres fogyókúra kapcsolata.

Nanako és Szaki felváltva olvasták fel a könyvek címeit.

– Picasso tézisei a klasszikus művészetről.

– A Konkorikankon szellemisége.

Minél több könyvcímet olvastak fel, annál inkább hervadt le a mosoly a két felnőtt arcáról. Igencsak meglepőnek tartották a kislány választásait. Ugyan még volt pár könyv, amit nem vettek kézbe, de jobbnak látták abbahagyni a kíváncsiskodást.

– Mindegyik elég… bonyolultnak tűnik – szólalt meg kínos mosollyal Nanako.

– Gondolod? – billentette oldalra a fejét Szacsi.

– Ha ezekből a könyvekből te mindent megértenél, Tanárnőnek kellene szólítsalak, Szaccsan… – sóhajtotta Szaki, aki épp A Konkorikankon szellemiségét tartotta a kezében. Meredten bámult a címre, amely úgy hangzott, mint valami orvosi szakkönyvé, amilyet a hozzá hasonló pszichiáterek olvasnak.

– Nem tudja értelmezni őket, csak szereti nézni a betűket – szólalt meg Kadzu a pult mögül, vigasztalva őket.

– Hát, de… akkor is… nem?

– De igen… – Mindketten keresték a szavakat, hogy elmondhassák valahogy, hogy a kislány nem hétéveseknek való könyveket választott.

Nanako visszaült a pult melletti bárszékébe, és lapozgatni kezdte a könyvet, amit az imént Szaki forgatott.

– Hozzám inkább ilyesmi könyvek passzolnak… – mondta az egyetemista lány. Úgy értette, hogy olyan könyvre vágyik, amelyikben nem tömörülnek lapról lapra apró betűcskék, hanem egy oldalon csak pár sornyi szöveg kap helyet.

– Mi az? – kérdezte Szacsi, akinek most ez a könyv is felkeltette az érdeklődését.

– Beleolvasol? – nyújtotta felé a könyvet Nanako.

– Mit tennél, ha holnap eljönne a világvége? 100 kérdés – olvasta fel a címet csillogó szemekkel a kislány. – Hát ez nagyon izgi! – Kipróbáljuk?

A könyvet Nanako hozta, így nagyon örült, hogy sikerült Szacsi figyelmét felkeltenie vele.

– Aha! – válaszolta mosolyogva Szacsi.

– Hát, ha már itt tartunk, miért ne kezdhetnétek az elejéről?

– Igaza van a doktornőnek – értett egyet Szakival Nanako, majd egy nagy mozdulattal előrelapozott, és hangosan olvasni kezdte: – „Első kérdés: Van egy szoba, ami biztonságot nyújthat a világvége elől, de csupán egy embernek. Ha holnap eljönne a világvége, mit tennél inkább?

1. Bemegyek

2. Nem megyek be.”

– Na? Melyik? – kérdezte Nanako, zengő hangja visszhangzott a kávézóban.

– Húha…. – gondolkodott Szacsi, és szemöldöke közt ráncok jelentek meg.

Nanako és Szaki mosolyogva nézték a kislány komoly arcát, ahogy mélyen törte a fejét. A felnőttek megnyugodva állapították meg, hogy mégiscsak egy hétéves gyerek ül előttük.

– Picit nehéz kérdés volt neked, Szaccsan? – hajolt közel a kislányhoz Nanako, mire az határozottan rávágta:

– Nem megyek be.

– Micsoda? – hebegte Nanako, mivel Szacsi olyan eltökélten jelentette ezt ki. Főleg annak tudatában, hogy ő maga és Szaki is azt válaszolta, hogy bemegy. A pult mögött Kadzu tartózkodó arckifejezéssel követte hármójuk beszélgetését.

– Mégis… Mi… Miért? – faggatta Nanako, egy kicsit még a hangja is megremegett, elárulva hitetlenkedését, hogy egy hétéves kislány rávágta: Nem megyek be.

Szacsit nem hatotta meg a két zavarodott felnőtt, kihúzott háttal elmagyarázta nekik az indokot, amit egy kislány szájából el sem tudtak volna képzelni.

– Mivel… ha egyedül élem túl, és egyedül élek tovább, az azt jelentené, hogy egyedül halok meg, ugye?

Nanako és Szaki szó szerint nem találtak szavakat. Az előbbi csak bámult maga elé leesett állal, az utóbbi így szólt:

– Behódolunk neked, Szacsi. – És mélyen meghajolt a kislány előtt. Az érett választól úgy meglepődött, hogy képtelen volt mást kitalálni. Összenézett Nanakóval, és mindkettejük fejében megfogalmazódott ugyanaz a feltételezés: Lehet, hogy ez a kislány igazából pontosan érti azokat a bonyolult könyveket?

– Csak nem a világvége-könyv? – kérdezte Reidzsi, aki a kötényét igazgatva kilépett a konyhából. – Ez most nagyon népszerű.

– Reidzsi, még te is ismered? – döbbent le Szaki.

– Mi az, hogy még én is?

– Mármint… nem tűnsz afféle könyvmolynak…

– De hát én adtam kölcsön ezt a könyvet neki – mutatott Nanakóra. Ők ketten gyerekkori barátok voltak és egy egyetemre jártak, ezért beszélt közvetlen hangon a lányról.

– Igazán?

– Igen. A suliban is nagyon menő, és annyira szórakoztató, hogy mondtam, kölcsönadom neki…

– Menő? – Szaki Nanako felé nyújtotta a kezét, jelezve, hogy adja át neki a könyvet.

– Nagyon! Mindenki ezt lapozgatja.

– Valahogy meg tudom érteni… – mondta Szaki, aki maga is belemerült a könyvbe, amíg Nagare ki nem ment telefonálni. Mostanra már egy hétéves gyereket is sikerült megszólítania, úgyhogy nagyon is el tudta képzelni, hogy valóban népszerű a kötet. Sőt, azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy egész Japán belehabarodik majd ebbe az olvasmányba. Szaki újra fellapozta a könyvet, és elismerően így szólt: – Mindent értek.

{1} A japán tiszteleti utótagok (szan, csan, kun) a mindennapi kommunikáció részei. Nagyon ritka esetben fordul elő, hogy utótagok nélkül szólítják egymást. A szan tiszteletet tükröz, a beszélőnél idősebbek esetében, illetve munkahelyen, iskolában használják, ez a leggyakoribb utótag. Megfelelhet az úr vagy asszony utótagnak, de sokkal gyakrabban használatos, így kevésbé modoros és kimért hatású. A csant és a kunt pedig becézéskor használják, főleg, amikor valaki olyanhoz beszélnek, aki fiatalabb náluk. – A ford.

{2} Japánban régi hagyomány, hogy február 14-én (Valentin-napon) a lányok házi készítésű csokit adnak át annak a fiúnak, aki tetszik nekik, jelezve az érzéseiket. Március 14-e az ún. White Day (’fehér nap’), amikor a fiúknak lehetőségük van édességgel (régebben fehér csokoládéval) megköszönni a kapott csokit és viszonozni a lányok érzéseit. – A ford.