A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Patricia Gibney: Hidden Daughters

Published by Bookouture in 2024

Első kiadás

Fordította

Székely Szilvia

Copyright © Patricia Gibney, 2025

Published by arrangement with Rights People, London

Hungarian translation © Székely Szilvia, 2025

Magyar kiadás © Insomnia, Budapest, 2026

Az Insomnia a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tash Webber

Borítófotók © Arcangel, Alamy, Shutterstock, Unsplash

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-604-760-3

A könyv kitalált történet. A nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a közismerteken kívül a szerző képzeletének teremtményei. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt személyekkel, illetve valós eseményekkel és helyszínekkel, pusztán a véletlen műve.

Ezt a könyvet annak a néhány kivételes tanárnak ajánlom, aki pozitív hatással volt rám iskolás éveim alatt és utána is:

Fionnuala Aherne, Mary Casey, Joan Farell és Yvonne Keaveney

PROLÓGUS

A múlt

Még hétéves sem volt, amikor az édesanyja meghalt. Úgy érezte, ez fiatal életének legrosszabb napja. Nagyon naiv volt. Olyan világ várt rá, mely a „legrosszabb” szó számtalan jelentésével ismertette meg.

Aznap, mikor az apja olyan erővel törölte képen, hogy majdnem eltört az orra, tudta, hogy már semmi sem lesz olyan, mint régen. Mialatt ő otthon próbált boldogulni a babával, hogy megetesse és tisztába tegye, a férfi az estét Flanagan kocsmájában töltötte, hogy elverje a vásárban eladott két bárányért kapott pénzt. Az egyik bátyja kint dolgozott az udvaron. A legidősebb testvére mihaszna semmirekellő volt. Hallotta, amikor ezt mondták róla, és az apja közölte, hogy kizárja a végrendeletéből. Bármit jelentsen is ez.

Az apja nem volt túl boldog, amikor hazaért. Azóta nem volt boldog, mióta a felesége meghalt. Nem maradt senki, aki egyenesben tartsa. És egy többórás flanagani tivornya után még az egyenes járás is lehetetlen feladatnak bizonyult, nemhogy az életének rendben tartása.

A kislány szalonnacsíkokat pirított a tűzhelyen egy serpenyőben, de odaégette. A szag annyira átható volt, hogy beleivódott a ruhájába, a bőrébe. Megfordult, mikor hallotta, hogy a férfi lerúgja a csizmáját a bejáratnál. Tudta, hogy részeg. Nagyon részeg. Otthagyta a szalonnát, és berohant az oldalsó szobába, ahol a kisbaba – aki épp aznap született, amikor az anyja meghalt – békésen szendergett a kiságyban.

Az apja mindig csúnyán nézett a babára, és ő attól tartott, hogy bántani fogja. Egyszer már megpróbálta; akkor kikapta az öccsét az ágyból, és lélekszakadva elrohant, át a mezőkön, míg el nem ért a nagymamája házáig. Amikor arra kérte a nagyiját, hogy nála maradhasson, az asszony hazaküldte. Nem, felelte, nem vagyok az anyád. Menj haza apádhoz! A kislány könyörgött, hogy legalább őt és a kisbabát fogadja be – a fiúk tudnak gondoskodni magukról. A nagymamája azt mondta, sajnálja, de szó sem lehet róla, majd elküldte. Így hát visszament. Tudta, hogy nincs senkije, és nincs hová menekülnie.

Az apja, kezében a serpenyővel, berontott a szobába. A fekete füst olyan sötéten gomolygott a plafon felé, akár egy baljós előjel.

– Mit képzelsz, mit csinálsz? – fröcsögte kásás hangon. A teste veszélyes szögben megbillent, félő volt, hogy serpenyőstül elvágódik.

– Én… én csak sütöttem valamit… neked és magamnak. A kicsinek elfogyott a teje. Hazafelé jövet vettél a piacon?

– Na nézd a kis úrileányt! Csak nem te osztod itt az észt nekem?

– Istenem, dehogyis, apa! – Gyűlölte, amikor így szólította. Ilyenkor még jobban feszélyezte a rongyos ruhája, szakadt zoknija. Annyira volt ő úrileány, mint amennyire a hold egy lakott égitest. Ha az anyukája még élne, sokkal csinosabban öltözködne.

– Ne gyere nekem itt a „jóistennel”! Nem segített anyádon sem a végóráján, és neked sem fog segíteni. Ide gyere!

Tudta, hogy engedelmeskednie kell, bármi legyen is az ára. Óvatosan ellépett a kiságytól, magában hálát adva azért, hogy a csöppség nem ébredt fel.

– Igen, apa?

– Tisztes zárdai nevelés, az kell neked. Az apácák majd móresre tanítanak.

– Milyen apácák? Az általános iskolában? – Már majd egy éve nem járt suliba, mióta az anyja meghalt. Ez azt jelenti, hogy visszamehet? Ritkán értette, mit akar az apja, főleg miután már benyakalt pár korsó sört.

– Általános? Te semmirekellő kis rüfke! – süvöltötte a férfi. Megtántorodott, és az ajtófélfában keresett támasztékot. – Pénzt fogsz keresni, te leány, és tisztes katolikus nevelésben részesülsz. Zárdába mész, beadlak a Miasszonyunk nővéreihez.

A gyereknek fogalma sem volt, kik azok a nővérek, és miféle helyre kerül. És ez volt az a pillanat, amikor a kisöccse úgy döntött, hogy felébred, és az apja – mint aki csak most eszmél rá, mit tart a kezében, dühösen elhajította a serpenyőt. A megégett szalonnaszeletek szanaszét repültek, és mindent beterített a zsír. Ezt neki kell majd feltakarítania. Arra gondolt, hogy soha többé nem lesz képes ránézni a szalonnára, nemhogy enni belőle.

Nem sejthette, hogy erre már soha nem lesz lehetősége.

ELSŐ FEJEZET

Galway megye

VASÁRNAP

– Imelda Conroy vagyok. Rádiós dokumentumműsoromat azoknak ajánlom, akik túlélték az ír történelem egyik legsötétebb, nem is olyan régi korszakát. Azt a kort, amelyben fiatal nőket az egyház szégyenteljes módon „bukott nőkként” bélyegzett meg. Pedig a legtöbbjük csupán ártatlan tinédzser volt, akiket száműzött a családjuk, hogy a kolostorok falai mögött örökre rejtve maradjanak. Olyan kolostorokban, ahol mosodák működtek. A Mária Magdolnáról elnevezett, hírhedt Magdolna mosodák. Mindnyájan tudjuk, hogyan ábrázolja a Biblia Mária Magdolnát.

De nem a bibliai időkről fogunk ma beszélgetni. Inkább a hetvenes évek végére, a nyolcvanas évekre, sőt egészen a kilencvenes évek közepéig terjedő időszakra összpontosítunk. A nők, akiket hamarosan hallanak, saját élményeiket mesélik el. Ők azok, akiket a társadalom modern kori Mária Magdolnákként emleget. Bukott nők. Pedig ha van félrevezető kifejezés, hát ez az. Ők nem elbuktak – őket kitaszították. És még nem is nők voltak, csupán tinédzserek. Alig többek rémült kislányoknál.

Imelda megállította a felvételt. Nagy levegőt vett, és átfutotta a jegyzeteit – bár pontosan tudta, hogy felesleges.

– Önök most túlélők vallomásait fogják hallani. Egyszerű, hétköznapi fiatal nőkét. Némelyikük gyermek volt még, amikor a családjuk anyagi nehézségek miatt lemondott róluk. Mások várandós lányok voltak, akiket – ahelyett, hogy életük legboldogabb időszakát élhették volna – kitaszított a társadalom, az egyház… a családjuk! Hallgassák meg ezeket a történeteket, hogy tisztelettel emlékezhessünk azokra, akik nem élték túl. Nőkre és gyerekekre, akik azok mögött a magas falak mögött vesztették életüket. Ki tudja, hányan nyugodnak névtelen sírokban a „szentek és tudósok” buja smaragdzöld szigetén. Hah! Úgy tűnik, ennek a kis országnak a jó híre többet ért, mint a legvédtelenebbek élete.

Imelda levette a fejhallgatót, és hátradőlt a széken. Néhány epizódot már korábban felvett és megvágott. Egy még hátra volt, de egyelőre az első rész bevezetőjét finomítgatta.

Miután az elmúlt pár hónapban mást sem tett, csak órákig hallgatta a brutálisabbnál brutálisabb beszámolókat, testileg és lelkileg is kimerült. Majd reggel befejezi a bevezetőt. Nem, inkább letudja most, és holnap tovább maradhat ágyban.

Izgatott bizsergés futott át rajta. Amit eddig feltárt, az minden korábbi nyomozati anyagot és a témával kapcsolatos jelentést alapjaiban rengethet meg. Nemsokára minden elhallgatott részlet napvilágra kerül! Akár magát a kormányt is megingathatja, vagy még jobban kikezdheti az ír katolikus egyház befolyását. Ezeknek a bátor nőknek a vallomásai nyomán az egyház maradék tekintélye is oda lesz. Imelda személyesen kötődött a témához, bár erről senki sem tudott. Valójában ő maga sem ismerte a teljes igazságot a múltjáról. Még mindig kutatott – próbálta megfejteni, ki ő valójában, és miért alakult az élete úgy, ahogy.

Felállt, hogy megtöltse a vízforralót, majd bekapcsolta. Jól fog esni egy csésze tea, mielőtt ágyba bújik. Kicsit megéhezett, így betett két kenyérszeletet a pirítóba, majd előkotorta a vajat és a lekvárt. Az ajtó felől kopogás hallatszott. Imelda megdermedt. Az órára nézett – már éjfél is elmúlt. Újabb sürgető kopogás: kopp, kopp, kopp.

– Francba! – Kinézett az ablakon a tintafekete sötétségbe.

Bár június volt, és enyhe, nyárias este, az ég fekete vásznán egyetlen csillag sem látszott. Lehet, hogy holnap esni fog. Mégis mit várt? Tipikus írországi nyár.

A kis bérelt nyaraló ajtajára tapasztotta a fülét, és hallgatózott. A dublini lakásával ellentétben ezen nem volt kémlelőnyílás. De hisz itt biztonságban van, nem igaz? Connemarában soha semmi rossz nem történik. Rossz dolgok csak régen történtek.

– Ki az? – kérdezte bizonytalanul.

– Assumpta Feeney. Engedjen be!

– Kicsoda? – A tömör faajtó elsőrangú hangszigetelőnek bizonyult. Imelda óvatosan elhúzta a reteszt, és lenyomta a kilincset. A következő pillanatban kivágódott az ajtó, és egy éltesebb korú hölgy csörtetett be.

– Jesszusom, Imelda, úgy néz rám, mintha sorozatgyilkost látna!

– Én… én nem is tudom… – Hirtelen nem tudta, honnan ismeri az asszonyt.

– Assumpta Feeney. Emlékszik? Telefonon beszéltünk, és már járt is nálam.

Ekkor döbbent rá, ki a titokzatos éjszakai látogató.

– Miért jött el hozzám?

– Hogy figyelmeztessem, veszélyben van, és szeretném megakadályozni, hogy elkövesse élete legnagyobb baklövését – hadarta a nő, majd kifogyva a szuszból elhallgatott. – Ugyanakkor ki tudja… csak magán múlik… Akár felkínálhatom élete sztoriját is. – Azzal letottyant az egyik székre, és a táskájából előhalászott egy üveg bort. – Dugóhúzó?

– Valahol kell lennie egynek.

Imelda besietett a konyhába, készen rá, hogy rögzítse a beszélgetést. Miután kitöltötte a bort, hátradőlt, várva, hogy meghallgassa, mit akar Assumpta megosztani vele. A nő váratlan megjelenése kíváncsivá tette.

– Én készen állok, ha maga is.

– Mielőtt belevágnánk, meséljen egy kicsit magáról – indítványozta Assumpta, miközben az utolsó csepp bort is felhajtotta, majd a palackért nyúlt.

Imelda arca megrándult. Soha nem beszélt magáról senkinek.

Miközben folyton-folyvást mások életében vájkált, a sajátját féltve őrizte. De az igazság keresése miatt soha nem érzett bűntudatot.

– Őszintén szólva nincs sok, amit elmondhatnék. Tudja, ezt csak a megélhetésért csinálom, és épp azon gondolkodom, hogy ideje lenne mással próbálkozni. Egyre nehezebb előteremteni rá a szükséges anyagiakat.

– Az én történetemmel egy vagyont fog kaszálni. A Netflix az ajtaján fog dörömbölni.

– Azt erősen kétlem – felelte Imelda. – Ez rádiós dokumentumműsor, nem tévéfilm. Nem hiszem, hogy érdekelné őket.

– Talán podcastot kéne csinálnia. Azok nagyon népszerűek manapság.

Éppenséggel lehet, hogy érdemes fontolóra vennie az ötletet, ha az ígért támogatás mégsem érkezne meg. Assumptának nem sok hiányzott, hogy a második pohár bort is kivégezze, és bár Imelda alig ivott pár kortyot, a várakozás izgalmától ő is megrészegült.

– Ha ez valamilyen teljesen új információ, akár kezdhetjük megint az elejéről. Mondja el kérem, honnan származik.

– Szinte egész életemben a világot jártam, szóval már azt sem tudom, honnan jövök, vagy ki vagyok valójában. Az utóbbi években jól bánt velem az élet. Azelőtt… Nos, az egészet jó mélyre temettem. Egy részét már elmondtam magának, de azt hiszem, itt az ideje, hogy felfedjem a teljes igazságot.

Félórával később Assumpta elégedett képpel már a harmadik pohár bort kortyolgatta, míg Imelda egyre feszültebb és kimerültebb volt, mert a nő még nem jutott el a történet lényegéig. Kiment a konyhába, a bort a mosogatóba öntötte, majd ismét bekapcsolta a vízforralót.

– Főzök teát. Kér? – kérdezte, de ahogy kimondta, megmerevedett. Valami fehér suhant el az ablak előtt, ami gyanúsan emberi arcra hasonlított.

– Látta ezt?

– Mit? – Assumpta esetlenül megfordult, és a bor a kárpitra löttyent. – Hoppá!

– Valaki állt az ablaknál! Esküszöm! Egy arcot láttam. Maga nem látta?

– Ugyan már, csak a szél. A faágak árnyékai mozognak. Ez a környék mindig kísérteties volt. Kész csoda, hogy ki tudják adni ezeket a vityillókat.

– A másik két nyaraló üres – jegyezte meg Imelda az ablakon kinézve. Most eszmélt csak rá, hogy el vannak vágva a világtól.

Kapu csapódott.

Kavicsropogás.

Imelda torka kiszáradt, alig tudott megszólalni.

– Esküszöm, hogy lépteket hallottam. Assumpta… Istenem… Van kint valaki!

– Csak képzelődik. Biztos a frászt hoztam magára a történetemmel. Szellemek nincsenek. Pusztán az emlékek, amelyek kísértenek.

A konyhából éles hang hallatszott. Imelda rémülten felpattant, és a melléhez kapta a kezét.

– Hallotta?

– Mit? Felforrt a víz?

Imelda sóhajtott, és fürkész tekintettel bámult a sötétbe. Csend volt. De akkor mit hallott? Őrültség volt ilyen eldugott helyen házat bérelnie. Egy domboldal közepén, távolban az óceánnal. A helyszín első látásra rabul ejtette romantikus, álmodozó énjét, de most már bánta a döntését. Újabb árnyék suhant át a látóterén. Vajon megint csak a szél játszott a faágakkal?

– Holtbiztos, hogy van odakint valaki. – Képtelen volt szabadulni a mellkasát szorító érzéstől.

– Ne legyen már ilyen nyuszi! Majd én megnézem. – Assumpta felállt, de azzal a lendülettel vissza is zuttyant a székre. – Nahát, azt hiszem, kissé becsiccsentettem – kuncogta. – Talán itt az ideje egy jó erős kávénak. Tessék, a táskám, van benne valahol egy csomag keksz.

Imelda csak állt, és tűnődve nézett ki az ablakon.

– Lehet, hogy tényleg a képzeletem játszik velem.

Valójában nem hitte, hogy mindez csupán a képzelete műve, de nem érzett késztetést, hogy éjszakai terepszemlét tartson. Itt bent biztonságban vannak, nem igaz?

Felvette Assumpta táskáját, leállította a felvevőt, és a pendrive-ot a farmerzsebébe csúsztatva visszament a konyhába. A szorongás azonban nem akart elmúlni. Még akkor sem, amikor újra bekapcsolta a vízforralót.

Ekkor nagy csattanással kivágódott az ajtó. Assumpta rémülten felsikoltott.