Katherine May

Út a télbe

A pihenés és visszavonulás ereje
válságos időkben

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Katherine May:
The Power of Rest and Retreat in Difficult Times,
Riverhead Books, New York, 2020

Copyright © Katherine May, 2020

Út a télbe © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Magyar fordítás © László Zsófia

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Szerkesztette: Helfrich Judit
Korrektor: Török Mária
Borítóterv: Lauren Peters-Collaer

ISBN 978 615 6058 79 9

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Azoknak ajánlom, akik teleltek már

„Olvadt hótól foltos földek felett

fészkükben bölcs varjak töprengenek.

Látják, a szilfák csúcsáról lenézve,

mit mi itt lenn még nem: a télnek végre vége.”

Edward Thomas: Olvadás

(Rakovszky Zsuzsa fordítása)

Indián nyár

Némelyik tél napsütésben kezdődik. Amelyikről most szó lesz, az épp egy ragyogó, kora szeptemberi napon köszöntött be, egy héttel a negyvenedik születésnapom előtt.

A La Manche csatornába kiszögellő Folkestone-ban (amely mintha át akarna érni Franciaországba), a tengerparton ünnepeltem a barátaimmal; azt reméltem, hogy kéthétnyi ebédelés és iszogatás szükségtelenné teszi majd a partit, és biztonsággal átevezhetek életem következő évtizedébe. Az aznap készült fotók abszurdnak hatnak annak fényében, hogy ma már tisztában vagyok vele, mi következett azután. Tűpontosan tudatában voltam önnön létemnek, és lefotóztam az indián nyár meleg fényében fürdő tengerparti várost. A múltidéző mosószalont, amely mellett a garázsból kijövet elhaladtunk. A pasztellszínű betonból épült öltözőkabinokat a parton. A jelenlevők összekapaszkodott gyerekeit, amint a fövenyen ugrálnak, és a hihetetlenül türkizszínű vízben pacsálnak. Azt az irgalmatlan mennyiségű helyi pitével ízesített fagylaltot, amit leküldtem, mialatt ők játszottak.

H.-ról, a férjemről nincsenek képek. Ebben nincs semmi rendkívüli: a fiamról, Bertről és a tengerről készítettem egymás után sok felvételt. Az viszont kétségtelenül különös, hogy aznap délutántól két nappal későbbig nincs egyetlen fotografikus feljegyzés sem. Két nap múlva pedig H. a kórházi ágyban fekszik, és mosolyt csikar ki magából a kamera kedvéért.

Mialatt én épp az idilli fényképeket készítettem a tengerparton, H. már panaszkodott, hogy émelyeg. Ez nem számított szokatlan dolognak; megtapasztaltam, hogy egy óvodás szülőjének lenni annyit jelent, hogy az otthonunkba bacilusok hosszú sora érkezik, amelyek okozhatnak torokfájást, kiütéseket, eldugult orrjáratokat, hasfájást. H. nem is nyűglődött igazán. De az ebéd után, amit képtelen volt legyűrni, felsétáltunk a sziklák tetején levő játszótérre, ahol eltűnt egy időre. Lefotóztam a homokozóban játszó Bertet, akinek a nadrágja ülepére úgy tapadt rá a tengeri hínár, mintha farok volna. Amikor H. előkerült, közölte velem, hogy rókázott.

– Ajjaj! – Úgy emlékszem, ezt reagáltam. Próbáltam együttérzőnek mutatkozni, miközben magamban azt gondoltam, milyen kellemetlen ez az egész. Le kell rövidítenünk a tervezett programokat, hogy hazamenjünk, aztán biztosan szimplán kialussza majd a rosszullétét. A hasára szorította a kezét, ami a körülmények fényében nem tűnt nyugtalanítónak. Nekem egy csepp kedvem sem volt nyomban távozni, és ez alighanem látszott is rajtam, mert kristálytisztán emlékszem arra a váratlan sokkra, amikor egy barátunk (a legrégebbi, akit még iskoláskorunkból ismertünk) hirtelen a vállamra tette a kezét, és így szólt:

– Szerintem H. komoly beteg, Katherine.

– Tényleg? – csodálkoztam. – Gondolod? – A férjemre pillantottam, aki fintorgott, az arca pedig izzadságtól fénylett. Mondtam, hogy máris hozom a kocsit.

Amikorra hazaértünk, még mindig nem hittem, hogy norovírus-fertőzésnél többről lehet szó. H. bemászott az ágyba, én meg próbáltam Bertnek valami elfoglaltságot találni, most, hogy a tengerparti délutánból nem lett semmi. Két órával később azonban H. felhívott az emeletre, ahol épp öltözködés közben találtam.

– Alighanem kórházba kell mennem – közölte. A meglepetéstől felnevettem.

H. a váró egyik műanyag székében ült, kézfejében kanül, és rettenetesen festett. Szombat este lévén a helyiség tömve volt az eltört ujjaikat csodáló rögbizőkkel, zúzott sebekkel teli arcú részegekkel, és tolószékükbe roskadt öregekkel, akiket a gondozóik nem voltak hajlandóak visszavinni az idősotthonokba. Bertet beadtam a szomszédokhoz, akiknek megígértem, hogy pár óra múlva jövök a gyerekemért, de hamarosan sms-ben kellett megkérnem őket, hadd aludjon náluk. Már éjfél is elmúlt, amikor H.-t otthagytam, és még mindig nem került be egy kórterembe.

Hazaérve nem tudtam aludni. Másnap reggel visszamentem a kórházba, ahol kiderült, hogy a dolgok rosszabbra fordultak. H. a semmibe révedt, és forró volt a láztól. Az éjszaka folyamán a fájdalma egyre növekedett, és amikor épp a csúcspontjához közelített, az ápolónők akkor váltottak műszakot, ezért senki nem adhatott neki enyhet adó gyógyszert. Aztán szétrobbant a vakbele. Ténylegesen érezte is, ami történt. Kínjában felordított, mire az osztályvezető nővér leszidta, hogy udvariatlan és cirkuszol. A szomszédos ágyon fekvő férfinak kellett felkelnie, hogy a védelmére keljen. Az elválasztófüggöny mögül most azt mondta:

– Szörnyű állapotban hagyták itt szegényt.

Semmi nem utalt még műtétre. H.-n eluralkodott a rettegés.

Ettől aztán én is félni kezdtem. Úgy éreztem, hogy valami veszélyes és rettenetes dolog történt, mialatt elhagytam az őrhelyemet. És ez tovább folytatódott: az ápolónők és az orvosok úgy andalogtak ide-oda, mintha semmi sem volna sürgős, mintha ennek a férfi betegnek az volna a dolga, hogy hanyatt fekve és hangtalanul tűrje, hogy felrobban az egyik belső szerve. Hirtelen és roppant indulattal ráébredtem, hogy elveszíthetem. Nyilvánvalóan szüksége volt valakire az ágya mellett, hogy megvédje, tehát ezt tettem. Lecövekeltem, figyelmen kívül hagyva a látogatási időt, és amikor a fájdalma elviselhetetlenné vált, addig jártam az osztályos nővér sarkában, amíg nem segített rajta. Általában túl félszeg vagyok még ahhoz is, hogy pizzát rendeljek magamnak, de ez merőben más helyzet volt. Én álltam velük szemben, a férjem szenvedése a szigorú munkabeosztásuk ellenében. Nem hagyhattam, hogy legyőzzenek.

Aznap este kilenckor távoztam, és minden órában felhívtam a kórházat, mígnem H.-t végül bevitték a műtőbe. Nem érdekelt, hogy az idegeikre megyek. Aztán ébren feküdtem, míg ki nem hozták, és hírét nem vettem, hogy jól van. Utána meg azért nem tudtam aludni. Ilyen helyzetekben az alvás olyan, mint a zuhanás; az ember beleájul a pompás feketeségbe, csak hogy újra felriadjon, és úgy vegye szemügyre azt a mindent körbeölelő feketeséget, mintha bármit fellelhetne abban a szemcsés közegben. Én kizárólag önnön félelmeimre találtam rá: H. szenvedésének kibírhatatlan gyötrelmére, és a szörnyű riadalomra, hogy nélküle kényszerülhetek tovább élni.

Egész héten folytattam a strázsálást: onnantól, hogy reggel leadtam az óvodában a gyereket, egészen addig, amíg érte nem mentem. Ott voltam, amikor a sebész elmagyarázta a fertőzés mértékét, amit már-már ámulattal hallgattam; akkor is bent voltam, amikor azon kellett bosszankodni, hogy H. láza csak nem akar lemenni, vérének oxigénszintje pedig nem tér vissza a normális értékre. Segítettem neki, amikor lassan körbesétált az osztályon, és néztem, ahogy utána elnyomja az álom, olykor a mondat közepén. Tiszta holmikba öltöztettem, és parányi mennyiségű ennivalót vittem neki. Megpróbáltam Bert félelmeit mérsékelni az apjával kapcsolatban, akiből mindenféle drótok, csövek és pittyegő masinák huzalai álltak ki.

Ennek a katasztrofális helyzetnek a kellős közepén valahogyan megnyílt egy tér. Órákat töltöttem azzal, hogy otthonról a kórházba autózzam, majd haza, hogy a bóbiskoló H. ágya szélén üljek, a büfében kivárva, hogy véget érjenek az osztályon a vizitek. A napjaim egyszerre voltak feszítettek és lazák: valahol mindig lennem kellett, ébren és éberen, s egyúttal felesleges is voltam, betolakodó. Nagyon sok időt töltöttem azzal, hogy körülnéztem, azon mélázva, mit is tegyek: az agyam megkísérelte kivonni a lényeget az új tapasztalásokból, hogy valamiképp összefüggést alkossanak.

És ebben a térben egyszeriben szükségszerűvé vált, hogy ez bekövetkezzen. Egy furcsa, ellenállhatatlan hurrikán már végigsöpört az életemen, ez csak egy újabb hátrahagyott nyoma volt. Egy héttel korábban felmondtam egyetemi oktatói állásomat, abban a reményben, hogy jobb életet élhetek a kortárs egyetemi környezet szüntelen vibrálásán és zaján kívül. Most pedig érzelmes búcsút intettem az elfoglaltságoktól sűrű tanévkezdő heteknek. Kétségkívül mindenkinek a legvégső pontig visszaéltem a türelmével, de nem akadt más, aki a zűrzavarban rendet tudott volna vágni.

Ráadásul hat év szünet után sikerült egy könyvet befejeznem, és volt még egy igen rövid határidős munkám is. A hosszú nyári szünet után a fiam épp akkoriban kezdte az iskolát, és tele voltam anyai aggodalommal azt illetően, hogyan birkózik majd meg az első év kihívásaival. Sokféle változás történt, és közben aktuális volt a mortalitás kérdése is, amely nem az ajtóm előtt toporgott, hanem egyenesen berúgta a bejáratot, mint holmi irgalmatlan, ám törvénytelen erő.

Harmincadik születésnapomon sikerült megzavarnom egy halotti tort. Megbeszéltem egy barátnőmmel, hogy a kocsmában találkozunk, és elkövettem azt a baklövést, hogy odamentem. Csak bent derült ki, hogy lefoglalták egy ír temetés utáni torra. A helyiségben mindenki feketét viselt, a sarokban egy banda zenélt, két fiatal nő hegedült és népdalokat énekelt. Természetesen sarkon fordulhattam és távozhattam volna, de féltem, hogy akkor a barátnőm soha nem talál meg, ráadásul esett az eső. Azt gondoltam, észrevétlenül megbújok az ajtó közelében. Nem is tudom, hogy juthatott ez az eszembe; bármely józan lény sarkon fordul, és sms-t küld. Én viszont maradtam, és megállapítottam, hogy ilyen az én formám: a halál előhírnöke jelzi fiatalos húszas éveim végét.

A helyzet tovább romlott, amikor befutott a barátnőm, és azonnal nyilvánvalóvá vált, mennyire hasonlít a banda egyik tagjára, aki akkor már visszavonult a színpad mögé. Ez nem csupán nekem tűnt fel; az elhunyt rokonai azt hitték, hogy a barátnőm az eltűnt hegedűs. Ezért aztán megölelgették, a kezét rázogatták, a hátát paskolták, és mindenki váltig azon erősködött, hogy maradjon egy italra. Mivel a barátnőmnek sejtelme sem volt arról, mi történik, és mert – mint utóbb kiderült – joggal feltételezte, hogy ez csupán az írek vendégszeretetének a megnyilvánulása, belement, sőt viszonylag jól kezelte a zenei tehetségére vonatkozó kérdéseket, mondhatni, kellő szerénységgel, holott valójában a teljes tagadásba menekült. Csak azért tudtunk távozni, mert színházjegyünk volt, cáfolhatatlan bizonyítékául annak, hogy bizony máshol kellene lennünk.

Ezt az epizódot körbelengte a shakespeare-i komédiák levegője – és a darabot mintha kifejezetten nekem adták volna elő. Így utólag visszatekintve felszabadító hatású volt. Fordulópontot jelentő negyvenedik születésnapomra H.-t épp csak kiengedték a kórházból, így mindenféle ünneplés elhalasztódott. Este tízkor Bert azt kiabálta, hogy menjek fel a hálószobájába, majd nyomban alaposan lehányt. És ez folytatódott az éjszaka java részében, de addigra nem számított, hiszen amúgy sem remélhettem, hogy aludni fogok. Valami már megváltozott.

A köznapi világ hálószövetén vannak lyukak, amelyek olykor megnyílnak, az ember leesik, és valahol máshol találja magát. A Valahol Máshol ideje eltérő ritmusban telik, mint az itt és most, ahol vagyunk. A kísértetek Valahol Máshol vannak, ahol nincsenek szem előtt, és csak a valós világban élők pillanthatják meg őket. Valahol Máshol kis késésben van, így azután nem lehet lépést tartani vele. Lehetséges, hogy már eleve a Valahol Máshol peremén imbolyogtam, de akkor egyenesen belezuhantam, olyan egyszerűen és diszkréten, ahogyan a por átszüremlik a padló deszkái közt. Meglepetésemre otthon éreztem magam.

A tél elkezdődött.

Előbb vagy utóbb mindenki átéli a telelést; olyan is akad, aki sokszor egymás után.

A telelés az év hidegben zajló szakasza. Az életnek az a terméketlen intervalluma, amikor elzárva érzed magad a világtól, kitaszítottnak, partvonalon kívülre sodródottnak, olyannak, aki elől bármiféle előrehaladás el van zárva, vagy aki egyenesen belekényszerül a kívülálló szerepébe. Lehet, hogy egy betegség következménye, vagy olyan életeseményé, amilyen egy haláleset; előállhat megaláztatás vagy kudarc következtében is. Az is előfordulhat, hogy valaki épp átmeneti időszakban van, és belecsusszan a két világ közötti hasadékba. Némelyik telelés csak lassan teríti be az embert, amikor például egy kapcsolat hosszan tartó haldoklásra van ítélve, vagy a korosodásukkal párhuzamosan egyre növekvő mértékben kell a szüleinkről gondoskodnunk, vagy megállíthatatlanul csepeg ki belőlünk az elvesztett önbizalom. Más telelések viszont döbbenetesen gyorsak, például amikor egy nap ráébredsz, hogy a képességeid feleslegesek, a munkáltatód csődöt jelentett, vagy a partnerednek új szerelme van. Bármely formában tör is be az életedbe a telelés, rendszerint akaratlan, magányos és rendkívül fájdalmas.

Miközben szükségszerű is. Szívesen képzeljük azt, hogy az élet maga az örök nyár, és kizárólag nekünk nem sikerült ezt a magunk számára megteremtenünk. Arról ábrándozunk, hogy az Egyenlítő környékén örökre a napsugarak közelében élhetnénk, végeérhetetlen főszezonban. Csakhogy az élet nem ilyen. Érzelmileg hajlamosak vagyunk a tikkasztó nyarakra és a rémes, sötét telekre, a hirtelen hőmérséklet-változásokra, a fényre és az árnyékra. Még ha az önfegyelem és a szerencse különleges egybeesése folytán élethosszig meg tudjuk is őrizni az egészségünket és a boldogságunkat, a telelést akkor sem kerülhetjük el. A szüleink megöregszenek és meghalnak, a barátaink kisebb árulásokat követnek el ellenünk, a világ ármányai ellenünk fordulnak. Lesz egy olyan pont, ahol elszúrjuk. És akkor csendben beoson a tél.

Fiatalon megtapasztaltam a telelést. A korombeli sok lány egyikeként, akinek az autizmusát nem diagnosztizálták, gyerekkorom javát kint töltöttem a hidegben. Tizenhét évesen olyan súlyos depresszió tört rám, hogy hónapokra megfosztott a cselekvőképességemtől. Szent meggyőződésem volt, hogy ezt nem úszom meg. És az is, hogy nem is akarom túlélni. De valahol legbelül mégis megtaláltam a túlélni akarás parányi magvát, és meglepett a szívóssága. Sőt, furcsán derűlátóvá is váltam. A tél beterített, majd atomjaimra robbantott szét. És a mindenütt jelen levő fehérségben valahogy megláttam, hogyan rakhatom újra össze magam. Félig-meddig mentegetőzve kezdtem bele merőben új énem felépítésébe: olyanéba, aki olykor goromba, aki nem mindig cselekszik megfelelően, és akinek a hatalmas, buta szíve örökösen fájdalmat okoz, ugyanakkor megérdemli, hogy itt legyen a világban, mert most már valamit ő is tud adni.

Éveken át bárkinek elmeséltem, aki meghallgatott: „Tizenhét évesen összeroppantam.” Az emberek zöme ettől zavarba jött, de akadtak, akik hálásan fedezték fel a közös szálat a saját történetükben és az enyémben. Akárhogy is, teljes bizonyosság volt bennem azt illetően, hogy ezekről a dolgokról beszélni kell, és mivel elsajátítottam bizonyos stratégiákat, azokat meg kell osztanom. Ez természetesen nem akadályozta meg az újabb és újabb alámerüléseket, azonban a veszély minden alkalommal csökkent. Sok mindent megtapasztaltam a teleléseimmel kapcsolatban: hosszúságukat, mélységüket, súlyukat. Tudtam, hogy nem tartanak örökké. Tudtam, hogy a lehető legkényelmesebb módot kell megtalálnom, hogy túléljem őket a tavasz beköszöntéig.

Tisztában vagyok azzal, hogy eközben szembemegyek az udvarias konvenciókkal. Máig tabunak minősülnek azok az időszakok, amikor aszinkronba kerülünk a köznapi élettel. Nem úgy nevelnek bennünket, hogy felismerjük a telelést, vagy hogy nyugtázzuk annak szükségszerű mivoltát. Inkább megaláztatásnak gondoljuk, amit rejtegetni kell, nehogy túlságosan nagy megrázkódtatást okozzunk a világnak. A nyilvánosság előtt erősnek mutatkozunk, és csak egymagunkban gyászolunk – úgy teszünk, mintha nem vennénk észre mások fájdalmát. Mindegyik telelést zavarba ejtő anomáliának tartjuk, amit vagy el kell hallgatni, vagy figyelmen kívül hagyni. Vagyis titokként kezelünk egy teljesen köznapi folyamatot, és mindazokat, akik ezt átélik, páriastátuszba taszítjuk: arra kényszerítjük, hogy morzsolódjanak le a hétköznapi életből, s így a kudarcuk rejtve maradhasson. Nagy ára van ennek. A telelés emberi mivoltunk legalapvetőbb és leginkább éleslátó pillanatait hívja elő, és azokban, akik átélték, bölcsesség lakozik.

Szüntelenül elfoglalt, jelenkori világunkban mindörökké szeretnénk elhalasztani a tél bekövetkeztét. Ahhoz nem vagyunk elég merészek, hogy át akarnánk élni, milyen, amikor tényleg harap, és nem kívánjuk bemutatni azt sem, milyen módon tesz minket tönkre. Pedig időnként nagyon is jót tenne nekünk egy-egy erős telelés. Mindenképp el kell vetnünk azt a gondolatot, hogy életünk eme szakaszai valamiképp ostobaságok lennének, az idegek felmondják a szolgálatot, az akaraterő elenyész. Felesleges arra fecsérelni az energiát, hogy figyelmen kívül próbáljuk hagyni őket, vagy letagadni létüket. Nagyon is valóságosak, és kérnek tőlünk valamit. Meg kell tanulnunk, hogyan invitáljuk beljebb a telet. Jóllehet soha nem választjuk a telelést, a mikéntjét viszont igenis meg tudjuk választani.

Meglehetősen sok regény és tündérmese játszódik a hóban. A téllel kapcsolatos tudásunk a gyerekkor része, szinte velünk született. Ott van az a sok, gondos előkészület, amellyel az állatok megpróbálják túlélni a hideg, élelemszegény hónapokat; ilyen a hibernáció és a vándorlás, a lombhullató fák lecsupaszodása. Mindez nem véletlenül történik. A télen bekövetkező változások az alkímiát idézik: valamiféle varázslatot, amelyet köznapi teremtmények adnak elő a túlélés érdekében. A pelék felhalmozott zsírral készülnek a téli álomra, a fecskék elrepülnek Dél-Afrikáig, a fák az ősz utolsó heteiben lángoló színekben pompáznak. Nagyon is helyénvaló túlélni a tavasz és a nyár bőséggel teli hónapjait, télen viszont annak lehetünk szemtanúi, miként képes a természet ragyogni még a szükség idején is.

A növények és az állatok nem szállnak szembe a téllel: nem tesznek úgy, mintha nem is létezne, és azzal sem próbálkoznak, hogy ugyanolyan életet éljenek a hideg évszakban, amilyet a nyár folyamán. Felkészülnek. Alkalmazkodnak. Hihetetlen metamorfózisokon mennek keresztül, ami biztosítja a megmaradásukat. A tél olyan évszak, amikor a világtól el lehet vonulni, a szűkös készletekből a legtöbbet lehet kihozni, elképesztően hatékony tetteket lehet végrehajtani, és el lehet tűnni szem elől. De a változás természetesen bekövetkezik. A tél nem a halála, hanem az olvasztótégelye az élet ciklusának.

Ha felhagyunk azzal, hogy a nyár után ácsingózzunk, a tél csodás évszak lehet, amelynek során a világ ritka szépséget ölt magára, és még a járdák is csillognak. Ez a reflexió és a felépülés ideje, a lassú feltöltődésé, a ház rendbe rakásáé.

E végtelenül ódivatú dolgok – a lelassulás, a szabadidő megnyújtása, az elegendő alvás és pihenés – mai szemmel egyenesen radikálisaknak tűnnek, ám alapvető fontosságúak. Valamennyien ismerjük ezt a keresztutat, a pillanatot, amikor a bőröd levedlésére kényszerülsz. Ha megteszed, minden fájdalmas idegvégződésed csupasszá válik, és olyan érzékennyé, hogy egy ideig el leszel foglalva magaddal. Ha ellenben nem vedled le a bőrödet, akkor meg fog rajtad keményedni.

Ennél fontosabb döntésed kevés adódik az életben.

Tartalom

Prológus: Szeptember

Indián nyár

Október

Készülődés

Forró víz

Kísértethistóriák

November

Metamorfózis

Félálom

December

Világosság

Télközép

Vízkereszt

Január

Sötétség

Éhség

Február

Hó

Hideg víz

Március

Túlélés

Dal

Epilógus: Március vége

Olvadás

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0