Kristan Higgins

Érted bármit megtennék

Kristan Higgins

Érted bármit
megtennék

Kék Gém Pincészet 5.

A mű eredeti címe

Anything for You

Copyright © 2016 by Kristan Higgins

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and Lex Copyright Office. Translated from the

English ANYTHING FOR YOU. First published in the United States

by Harlequin Books S.A., New York.

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

ISBN 978-963-452-703-9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet Catherine Arendtnek ajánlom,

aki a főiskola legelső hete óta a legjobb barátnőm,

a lányom keresztanyja, és mindhalálig hű cimborám.

Első fejezet

– Állj fel, te dilinyós!

Bár a szavakat mosoly kísérte, határozottan nem ez volt az, amire Connor O’Rourke számított. Elvégre fél térdre ereszkedve állt, és egy gyémántköves gyűrűt tartott a kezében.

– Most kértem meg a kezedet, Jess – értetlenkedett.

– És imádni való voltál! – A lány megborzolta a haját. Ez sem sok jót ígért. – A válaszom természetesen nem. Mégis mit gondoltál? Amúgy meg éhen halok. Rendeltél már pizzát?

Oké. Az nyilvánvaló, hogy Jessica Dunn más. Már nyolc hónapja – vagy tíz éve, attól függően, pontosan mikortól számoljuk – jártak együtt, és az, hogy eljussanak idáig, annyi tervezést igényelt, mint a normandiai partraszállás. Erre mégsem számított.

Újra megpróbálta.

– Jessica... Tégy engem a világ legboldogabb emberévé, és mondd, hogy a feleségem leszel!

– Már elsőre is hallottam, nagyfiú. És le is esett az állam ezektől a gyertyáktól. Szép gesztus, még ha kissé tűzveszélyes is.

– És a válaszod?

– Tudod a válaszomat, már jóval azelőtt tudtad, hogy bármit is kérdeztél volna. Most pedig gyerünk, Connor! Egy-kettő.

Connor nem mozdult. Jess felsóhajtott, karba tette a kezét, és kissé felhúzott szemöldökkel türelmes pillantást vetett rá.

Ekkor üzenetet jelzett a telefonja, ő pedig elővette a zsebéből, mert mindig megnézte, bármit is csináltak épp.

– A vasember kinyírja az összes rosszfiút a barlangban – olvasta rezzenéstelen arccal.

Csak a szokásos – Jess öccse állandóan SMS-eket diktált, hogy tájékoztassa, épp mi történik a filmben, amelyet Gerarddal, az alkalmi gyerekfelvigyázójával nézett. Ezt néha viccesnek találta. Most nem annyira.

– Lehetnénk most komolyak? – kérdezte Connor.

– Nagyon éhes vagyok.

– Ha megetetlek, igent mondasz?

– Nem. Szóval felállni! Legyen egy szép esténk, oké? Nem úgy volt, hogy a Trónok harcát nézzük?

Édes jó Szűz Mária, hát tényleg visszautasította!

Connor nem állt fel. Megdörzsölte az állát – nem azzal a kezével, amelyikben a kis fekete bársonydobozt tartotta, hanem a másikkal. Erre az alkalomra megborotválkozott, meg minden. A gyémánt gúnyosan szikrázott a gyertyafényben.

– Nézd, Jess! – kezdte. – Elegem van abból, hogy úgy érzem, órabérben vagyok nálad. Elegem van abból, hogy állandóan szakítasz velem. Miért nem házasodunk össze, és maradunk együtt életünk végéig?

– Hallottad már azt a mondást, hogy ami nem romlott el, ne javítsd meg?

– Látod, hogy itt vagyok fél térdre ereszkedve, egy drága gyűrűvel a kezemben?

– Igen. Nehéz lenne nem látni. És nagyon szép a gyűrű. De úgy érzem, azt hiszed, szerelmesnek kell lenned belém, azon egyszerű okból kifolyólag, hogy ennyi éve együtt hálunk...

– Nem, ez igaz szerelem.

– Másodszor, tudod, mi a helyzet. Nem mehetek hozzád. Itt van nekem Davey.

– Nos, nekem meg Colleen, és ő sokkal több gondot okoz, mint az öcséd.

– Vicces. – Jessica a „tartsuk meg a három lépés távolságot” arckifejezése mögé rejtett minden érzelmet. Ez volt az az arckifejezés, amelyet Connor túl gyakran látott az elmúlt két évtizedben, mintha azt mondaná, nagyon udvariasan, hogy tartsuk meg a három lépés távolságot, vagy letépem a karodat.

Elkezdett sajogni a térde.

– Tudom, hogy mi a helyzet az öcséddel, Jess. Nem hiszem, hogy emiatt mártírkodnod kellene.

– Ezen nem vitatkozom. Szeretem az öcsémet. Ő az első.

– Szóval lényegében életfogytiglant kaptál.

– Igen – mondta Jess, mintha egy kétévesnek magyarázna. – Davey élete az én életem. A kettő elválaszthatatlan. Szerinted kennelbe kéne dugnom a kedvedért?

– Mondtam én azt a szót, hogy kennel? Nem, nem mondtam. De azt hiszem, annyit esetleg közölhetnél vele, hogy férjhez mész, és velünk élhetne. – Vagy a bryeri otthonban, amely nagyon szép helynek tűnt. Igen, Connor megnézte.

Jess telefonja újra jelzett. Ismét rápillantott.

– A Vasember tud repülni.

– Jessica! Épp arra kérlek, gyere hozzám feleségül. – Connor állkapcsa egyre jobban megfeszült.

– Tudom. És tényleg köszönöm. Ez nagyon kedves. Eszünk valamit?

– Szóval nem mondasz igent, ugye?

– Igen. Nem mondok igent. – A lány a füle mögé simított egy selymes, szőke tincset.

Connor állkapcsa százszázalékosan összezárt.

– Akkor ez egy nem.

– Sajnos igen, ez egy nem. Ami, biztos vagyok benne, hogy nem okoz nagy meglepetést.

Hát tényleg visszautasította.

Connor valahogy másképp képzelte el ezt az egészet.

Felállt, kissé recsegett a térde. Becsukta a kis fekete bársonydobozt, és óvatosan az asztalra tette. Manhattanig ment ezért a gyűrűért – egy egyszerű és hibátlan smaragdcsiszolású gyémántért, amely illett Jesshez, mert ő is egyszerűen, hibátlanul gyönyörű volt. Egy makulányi smink sem volt rajta, a hosszú, bársonyos, szőke haját lófarokba fogta, farmert és egy kifakult, „Hugo’s” feliratú pólót viselt, mégis ő volt a legcsodálatosabb nő, akit valaha látott.

– Rendeljek én pizzát? – kérdezte a lány.

Connor leült vele szemben. A hűtőben két homár, fésűkagyló, csőben sült burgonya, articsóka- és rukkolasaláta, egy üveg Dom Perignon és crème au chocolat várakozott, mivel az volt a terve, hogy Jess ujjára húzza a gyűrűt, szeretkeznek, majd megfőzi neki élete legjobb vacsoráját.

Nem akart pizzát.

Nem akarta, hogy visszautasítsák.

Lüktetett az ér a halántékában, figyelmeztető jeleként annak, hogy dühös. Felforr az agyvize, ahogy az az idegesítő ikertestvére mondta. Lassan vett egy nagy levegőt, és próbálva megőrizni a nyugalmát, körülnézett. Választásként az ebédlő talán hiba volt. Nem valami meghitt és romantikus hely. Nem lógtak képek a falakon. Most, hogy belegondolt, az egész háza úgy nézett ki, mint egy bútorüzlet bemutatóterme.

És persze nem voltak fotók sem róla és Jessicáról.

Hátradőlt a széken, és karba tette a kezét.

– Akkor te hogy látod kettőnket, Jess?

A lány hűvös és mozdulatlan volt, akár egy kő a Keuka-tó fenekén.

– Hogy érted ezt?

– Téged és engem, a jövőnket, a kapcsolatunkat... Nem mintha azt, hogy harminckét évesen bujkálunk, kapcsolatnak nevezhetnénk.

– Úgy képzelem, hogy ezt csináljuk. Együtt vagyunk, amikor csak tudunk. Élvezzük egymás társaságát. – Jess nem az a típus volt, akit bele lehet rángatni egy vitába, az biztos. Kár. Egy kis üvöltözés, majd egy hatalmas békülős szex sokkal inkább Connor stílusa volt. Meg egy gyűrű a lány ujján.

Ügyelt arra, hogy a hangja nyugodt legyen. Jess nem volt dühös.

– Gondoltál már valaha arra, hogy együtt éljünk, összeházasodjunk, vagy gyerekeink legyenek?

– Nem. Nekem ez így megfelel. – A lány megforgatta az ezüstgyűrűt, amelyet a hüvelykujján viselt, és kedvesen rámosolygott.

– Nekem nem. Többé már nem, Jess.

Nagyítóra lett volna szükség ahhoz, hogy valaki bármilyen reakciót felfedezzen Jessica Dunn arcán, ám Connornak volt némi gyakorlata ebben. Most épp kissé összeszorította a száját, ami némi zavart jelzett az Erőben.

– Nos, kösz, hogy szóltál! – mondta egyszerűen. – Sajnálattal hallom. Azt állítottad, megértetted, hogy állnak a dolgok, és hogyan kell lenniük. Semmi sem változott az életemben, úgyhogy nem tudom, miért gondoltad, hogy most másképp lesz.

– Davey tud alkalmazkodni.

– Nem, nem tud, Connor. Ötvenkettes az IQ-ja. És gyűlöl téged, vagy elfelejtetted? Még a boltban sem kerülhetsz a szeme elé anélkül, hogy ne borulna ki. Emlékszel, hogy verte a fejét a falba, amikor meglátott a kutyánkkal? – Igen, Connor emlékezett. Ami azt illeti, az volt élete egyik legrémisztőbb pillanata. – Az én életemben nincs hely egy házasságnak és saját gyerekeknek – folytatta Jess. – Az öcsém több szempontból is az én felelősségem, el sem tudod képzelni, mennyire az. Meglep, hogy egyáltalán felhoztad a házasságot. Már egymilliószor megbeszéltük ezt a dolgot.

– Valójában még soha nem beszéltünk erről.

Jessica arca kezdett rózsaszínűvé válni. Végre már nem volt annyira nyugodt, hűvös és összeszedett.

Remek. Connor nem gondolta igazságosnak, hogy itt csak ő érez valamit.

– Azt hittem, tudod – mondta a lány. – Mindig nagyon világos voltam.

Connornak lüktetett a halántéka; túlságosan erősen, túl szaporán. Egy újabb lassú lélegzetvétel.

– Az öcsédet használod ürügyként. Majd alkalmazkodik. Évek óta túszként tart fogva téged.

– Ezt ne, Connor!

– Úgy értem...

– Úgy érted, hogy adjuk be egy otthonba.

Jess most már tényleg messzire ment.

– Nem, nem úgy értem – mondta. – Amikor ezt a házat megvettem, szem előtt tartottam az igényeidet. Van egy különálló lakás az emeleten, ha esetleg elfelejtetted volna. Azt neki szántam. Szeretem az öcsédet.

– Nem, nem szereted. Még csak nem is beszélgettél vele soha, és ő biztosan nem szeret téged. És ne írjuk át a történelmet. Eldöntötted, hogy megveszel egy kétlakásos házat anélkül, hogy velem megbeszélted volna.

Ez jogos. De tökéletes megoldásnak tűnt; ő és Jess a földszinten, Davey az emeleten. Ehelyett Connor húga költözött be, miután Jess visszautasította.

Jessica felsóhajtott, kissé engedett az acélos tartásából.

– Nézd, Connor... Igazán aranyos, hogy megtetted ezt a gesztust. Talán azért, mert a húgod terhes, és emiatt érzelmesebb vagy, de ez egyszerűen nem működhet. És azt is gondolom, hogy azért mondod ezt, mert biztos vagy benne, hogy nem mondok igent, és igazad van. Nem fogok.

– Nem kértelek volna meg, ha nem akarnám, hogy igent mondj, Jessica.

Ismét jelzett a lány telefonja. Ránézett arra a gyűlöletes készülékre.

– Szuper. Davey eldugította a vécét, és Gerard nem tudja elzárni a szelepet. Legutóbb a fürdőszobát öntötte el a víz, és ki kellett fizetnem az egész padlócserét.

– Jess, szeretném, ha hozzám jönnél feleségül.

– Mennem kell. Csütörtökön találkozunk, oké? Ez kedves gondolat volt, Connor. Nagyra értékelem. Tényleg. – Jessica felállt, és megcsókolta a feje búbját, mintha egy kutya lenne... Ahogy alapvetően az is volt, valami bugyuta labrador retriever, akit akkor szednek elő, ha a gazdi magányosnak érzi magát, ő pedig mindig boldog, és készségesen elfelejti, hogy egy évre bezárták a pincébe, és felé sem néztek. A lány lekapta a farmerdzsekijét az ajtó melletti akasztóról.

– Jessica... – Nem nézett rá, csak a gyertyák pislákoló fényét bámulta az asztalon. – Ez lesz az utolsó alkalom, hogy szakítasz velem.

A francba! Igazából nem tervezte, hogy ezt mondja, de most, hogy a szavak elhangzottak, vasajtóként feszültek kettejük közé.

Jess egy pillanatra megdermedt.

– Hogy érted ezt?

Connornak majd szétment a feje, minden szívdobbanás tőrként hasított a szeme mögé.

– Arról beszélek, hogy kismilliószor szakítottál velem, kismilliószor mondtad, hogy az élet túl bonyolult, és nem tudsz változtatni rajta. Én feleséget akarok, és gyerekeket, és azt, hogy nyilvánosan megcsókolhassalak. Ha most elmész, légy benne biztos, hogy komolyan gondolod.

– Te most szakítasz velem? – Úgy tűnt, Jess ezúttal tényleg felháborodott.

– Megkérem a kezed!

– Fogalmam sincs, miért – vágott vissza a lány. – Tudod, hogy nem tehetek mást.

– Jól van. – Connor álla megfeszült.

Jess szája kissé kinyílt.

– Jól.

– Igen.

– Rendben – mondta a lány. – Csinálj, amit akarsz!

– Kösz, úgy lesz!

– Oké.

– Remek.

Jess hosszan nézett rá.

– Szép estét, Connor!

És ezzel elment, Connor pedig fogta azt a hülye kis fekete bársonydobozt, és áthajította a szobán.

Második fejezet
Húsz évvel a lánykérés előtt...

Connor Michael O’Rourke tizenkét éves volt, amikor beleszeretett Jessica Dunnba.

Az érzés nem volt kölcsönös.

Nem hibáztathatta a lányt. Elvégre megölte a kutyáját.

Vagyis igazából nem ő ölte meg. Mégis úgy érezte.

Az a végzetes, szörnyű nap egy áprilisi péntek volt, délután Colleennal biciklivel tekertek haza az iskolából, ami új kiváltság volt, ám a szüleik csak úgy engedélyezték, ha együtt mennek, ami sokat levont az élvezetből. Ez az ikerlét átka, gondolta Connor gyakran. Sokkal királyabb lett volna, ha bebiciklizhetett volna a kertvárosba, talán vásárolt volna egy kis cukorkát Mr. Stoakes boltjában, vagy keresett volna egy kígyót a tónál, hogy elrejtse Coll ágyában.

Ehelyett együtt mentek haza. Colleen megállás nélkül fecsegett, általában olyan dolgokról, amelyek őt nem nagyon érdekelték – melyik barátnője menstruál, ki bukott meg matekból, ki kibe szerelmes. De ez volt a felállás: Coll beszélt, ő meg fél füllel hallgatta, időnként megfűszerezve némi testvéri erőszakkal, ami az egészséges gyerekkor jellemzője.

És bár Colleen a legtöbbször az őrületbe kergette az ikertestvéri kötelékről való fecsegésével – ami persze létezett –, és még ha állandóan a nyakán lógott is, nem tudta másképp elképzelni az életét. És tényleg vigyáznia kellett rá; ő volt a kishúga, még ha csupán három perc korkülönbség volt is közöttük.

Connor és Colleen élete olyan zavartalan volt, amennyire csak lehetett. Szép házban laktak, majdnem minden évben kéthetes nyaralásra utaztak, és Connorban csak nemrég tudatosult, hogy meglehetős jólétben élnek, amit kiskorában nem igazán vett észre. De az apja drága autókkal járt, és ha Connor a legújabb Nike futócipőre vágyott, az anyja sosem mondta, hogy válasszon valami olcsóbbat. Ő volt az anyja kedvence. Az apja... Nos, az apja már nehezebb eset volt. Feszült és... mi is az a kifejezés? Öntelt, ez az! Csak akkor volt boldog, ha ő állt a figyelem és a csodálat középpontjában, és akkor is csupán néhány percig.

Ha Connor volt az anyja kedvence, akkor Colleen bírta az apja minden szeretetét. Különösen mostanában tűnt úgy, hogy Connor általában vagy hibás, vagy láthatatlan, és az egyetlen értéke az volt, hogy ő Colleen védelmezője. – Vigyázz a húgodra! – mondta az apja aznap reggel is, és megölelte Colleent. Connornak nem járt ölelés. Ami rendben is volt, hiszen ő fiú. Sőt, pasi! Neki már nincs szüksége ölelgetésre.

De a nap jónak ígérkezett. Kipattantak az almafa virágjai, és végre meleg szellő fújt. Három dolgozatot kapott vissza, mindegyik ötös lett, Colleen legnagyobb bánatára. Connor sosem tanult. És egész nap bizsergette a hazafelé tartó bicikliút izgalma. A péntek délután azt jelentette, hogy ráérnek, esetleg megállhatnak a Tompkin-szurdoknál, felmászhatnak a tetejére, hallgathatják a vízesés robaját, és csillám- meg kvarcdarabokat kereshetnek.

Colleen nekiment a hátsó kerekének.

– Hoppá, bocs, észkombájn! – mondta, és egyáltalán nem sajnálta.

– Semmi gond, hígagyú.

– Ebédkor megetted a pizzát? – kérdezte a lány, felzárkózva mellé. – Undorító volt. Csavarni lehetett volna belőle az olajat, tocsogott és gusztustalan volt. Meg kéne mutatnod nekik, hogy kell csinálni, Con. Te sütöd a legjobb pizzát.

Connor elfojtott egy mosolyt. Amikor a szüleik elmentek valahová, ő főzött Colleennak. A múlt hétvégén pizza volt, a tészta házilag készült. Mindketten megettek egyet-egyet, annyira finom volt.

Hallotta, hogy egy autó jön mögöttük, és a húga elé húzódott; a bicikli kerekei sziszegtek a nedves járdán, a szél az arcába csapott. Colleennal a hosszabb utat választották hazafelé, hogy jobban kiélvezhessék a szabadságot. Miután az ember elhagyja Manningsport kertvárosi részét, nem sok mindent lát, főleg erdőket és mezőket. Ott volt előttük a West lakókocsipark, utána pedig jó másfél kilométeren át semmi. Aztán fel a dombra, a hátsó oldalon, ahol a szőlőültetvények vannak, aztán kanyarogva hazafelé.

A hosszú tél után nagyon jólesett a szabadban lenni. Connor erősebben tekert, növelve a közte és Coll között lévő távolságot. Az utóbbi hónapok során hirtelen egyszerre sokat nőtt, és könnyen le tudta hagyni a húgát. Érezte, ahogy égnek az izmai, amire még inkább felgyorsított. Majd megvárja Collt a domb tetején. A húga amúgy is lusta volt. Aztán egy hangot hallott, amelyet nem tudott hová tenni. Colleen köhögött? Talán egy motor adta ki? Nem, ez nem...

Egy barna, elmosódott paca száguldott felé, ő pedig elesett, mielőtt eljutott volna a tudatáig, hogy az a valami eltrafálta, a biciklije meg rázuhant. Nem Coll volt az, hanem egy kutya. Egy dühös kutya.

Nem volt ideje reagálni, még megijedni sem, csak a kemény járdát érezte a válla és a csípője alatt, a kezével pedig próbálta távol tartani a kutya pofáját a torkától. A világ megtelt hangokkal – dühös, ádáz morgással és Colleen sikolyaival. Jól van a lány? Hol van?

Connor csak a kutya hatalmas, kitátott száját és csattogó fogait látta, az állat nyaka vastag volt, és erős, a feje pedig pont most távolodott el tőle, mint egy lecsapni készülő kígyóé. Tudta, hogy ha azok a fogak belemarnak, ő meghal. Meg akarja ölni, jött a távoli felismerés. Lehet, hogy így fog meghalni. Csak ne előtte. Ne Colleen előtt!

Még mielőtt a gondolat végére ért volna, fogak mélyedtek a karjába, és a kutya megrázta a fejét. Olyan erős volt, mintha Connor csupán egy rongydarab lett volna, amelyet a kutya ide-oda rángatott, és nem tudott kiabálni, sem harcolni ellene; egy semmi volt a kutya izmos dühéhez képest. Colleen sikoltozott, a kutya morgott, Connor pedig némán próbált kapaszkodni a karjába, nehogy az állat letépje.

Aztán Colleen elkezdte a hátizsákjával püfölni és rugdosni az állatot, és az úton nem járt egyetlen autó sem. Annyira jó lett volna, ha valaki megáll és segít; Connor még soha nem vágyott ennyire egy felnőtt jelenlétére. A karja izzott a fájdalomtól, csupa vér volt, és a kutya még mindig cibálta és rázta, mintha Colleen ott sem lett volna.

A kutya végül elengedte a karját, és Colleen felé fordult, aki egyenesen a pofájába rúgott. Istenem, milyen bátor, de mi van, ha most őt harapja meg? És akkor úgy tűnt, hogy pontosan ez a szándéka. Connor belerúgott a dög lábába, mire az visszafordult felé – jól van, jobb, mint ha Colleent bántaná –, és újra rávetette magát.

Ezúttal az arcára. Így már biztos lehetett benne: meg fog halni. Azok a hatalmas állkapcsok összezáródtak, égő fájdalom hasított belé. Az arcának egész bal fele lüktetett. A kutya nem engedte el. Colleen most már hisztérikus volt, eszét vesztve rugdosta az állatot. Connor látta a szemét, amely akkorára nyílt, hogy látni lehetett volna az írisze teljes szürke körét.

Tűnj innen, Collie! Menekülj!

Connor elájult. Colleen sikolyai elhalkultak.

Aztán egy vonítás hallatszott, és a kutya eltűnt, Connor pedig ösztönösen az arcához emelte a kezét: az forró volt, lüktetett, és gyanúsan nedvesnek érezte.

– Ó, istenem, istenem! – zokogott Colleen. Letérdelt mellé, és átölelte. – Segítség! – kiáltotta a levegőbe.

– Jól vagy? – kérdezte Connor. A hangja furcsa és erőtlen volt. Egyáltalán megvan még az arca? – Coll?

A lány remegve húzódott hátra.

– Vérzel. Nagyon durva.

A West lakókocsipark előtt voltak, ahol a szegény gyerekek laktak. Tiffy Ames, Levi Cooper és Jessica Dunn.

És már ott is volt Jess, aki a nyakörvénél fogva tartotta a kutyát, és megpróbálta felemelni. Az öccse, akivel valami nem volt rendben, belekapaszkodott a kutyába, zokogott, és egyetlen szót mondogatott újra és újra. Pajti vagy valami ilyesmit.

– Ő jól van? – kérdezte Connor, de a hangja túl gyenge volt ahhoz, hogy meghallják. – És az öccse jól van?

– Hívd a mentőket! – kiáltotta Colleen magas, reszkető hangon.

– Jól vagy, Collie? – kérdezte Connor. Újra kezdett elsötétedni előtte a világ.

– Jól vagyok. Te viszont... megsebesültél.

– Mennyire?

– Nagyon. De semmi baj. Minden rendben. – Könnyek csorogtak le Colleen arcán, rá a fiúra.

– Meg fogok halni?

– Nem! Jesszusom, Connor! Dehogy! – Ő azonban látta, mennyire bizonytalan a húga. Colleen összegyűrte a pulóverét, és Connor állához nyomta, mire ő csillagokat látott a fájdalomtól. A keze síkos volt a sötétvörös, csillogó vértől. – Csak lélegezz mélyeket! – biztatta a húga az ajkába harapva.

Ez segített. Az ég újra kék lett, Colleen pólója pedig rózsaszínű. Felharsant egy sziréna, csodálatos hang, de nagyon távolinak tűnt.

– Jönnek! Csak tarts ki! Már jön a segítség – biztatta Colleen. Túlságosan is felnőttesen beszélt. Könnyek folytak végig az arcán, és remegett a szája.

Ajtócsapódás hallatszott, és Connor odanézett. Jessica Dunn apja jött ki a lakókocsijukból.

– Mit műveltetek a fiammal, kölykök? – kérdezte, miközben kissé tántorgott, és Connor akaratlanul is megsajnálta Jessicát. Mindenki tudta, hogy a szülei részegesek.

– Vigyék be azt a kibaszott kutyát! – kiabált Colleen.

Atya-gatya! Connor még sosem hallotta a húgát káromkodni. Arra gondolt, nagyon gáz lehet az arca, és talán tényleg haldoklik.

Jessica végül félretolta a kisöccsét, majd lehajolt, és felvette a kutyát. Nehéz volt, ezt Connor is látta. Tudta.

– Pajti! – kiabált a lány öccse. – Ne vidd el Pajtit! – Jessica után szaladt, és ököllel csépelte a hátát, de a lány bement a legócskább és legmocskosabb lakókocsiba, és becsukta maga mögött az ajtót.

Ekkor kijött Levi Cooper édesanyja, a csípőjén egy kisgyerekkel, meglátta Connort, és odaszaladt hozzá.

– Ó, istenem, mi történt?! – kérdezte, és Connor rájött, hogy remeg, de legalább most már itt volt egy kedves felnőtt.

– Dunnék kutyája megtámadta – felelte Colleen elcsukló hangon. – A semmiből bukkant elő.

– Istenem! – sopánkodott Mrs. Cooper. – Én megmondtam nekik, hogy az a kutya veszélyes. Te csak feküdj nyugodtan, édesem! – simogatta meg Connor lábát.

Furcsa volt ott feküdni: mozdulatlanul, ahogy Mrs. Cooper meghagyta neki, a lüktető arcához szorítva Coll pulóverét, miközben Dunnék az udvaron ácsorogtak. Az apa hangoskodott, olyanokat mondott, hogy „Az a kutya a légynek sem ártana”, és „Amúgy meg mit kerestek azok a kölykök az én kertemben?”, Colleen pedig túl erősen szorította a kezét.

Amikor a mentő végre megérkezett, az egyszerre volt kínos, ugyanakkor olyan hatalmas megkönnyebbülés, hogy Connor majdnem elsírta magát. Kapkodás és kérdések, géz és rádió.

– Kiskorú gyermek, tizenkét éves, kutyatámadás – hadarta Mr. Stoakes a rádióba. Kiskorú gyermek. A fenébe! Mindenki csúnya pillantásokat vetett Dunnékra.

Nyakmerevítőt tettek Connorra, és felrakták egy hordágyra. Mrs. Cooper azt mondta, hogy felhívta Connor anyját, aki a kórházban várja. Colleen zokogva ült a mentőautó első ülésén.

A sürgősségin azt mondták Connornak, hogy nagy szerencséje van, mert sokkal rosszabbul is járhatott volna. Végül tizenegy öltéssel varrták össze az állát, és nyolccal a szeme alatt.

– Ne aggódj a heg miatt! – vigasztalta a laza, fiatal orvos, miután ellátta. – A csajok buknak a sebhelyekre.

További tizenhat öltés került a karjába, de az arcán lévő harapás okozta a legnagyobb gondot. Egy púp a fején, horzsolás a hátán, ahol az inge felhúzódott. Más szóval, egy roncs volt. Mindene szúrt, lüktetett vagy égett.

Az anyja egész este zokogott. Connor szédült a fájdalomcsillapítóktól. Colleen készített neki egy „gyógyulj meg” kártyát, amely furcsa módon nem tartalmazott semmiféle sértést, ami miatt Connorban felébredt a gyanú, hogy rosszabbul nézhet ki, mint gondolta.

– Megmentettél – mondta a húgának, mire az könnyekben tört ki.

– Nem én voltam. Megpróbáltam, de nem sikerült.

– A kutya mégis elszaladt.

– Jessica megdobta egy kővel. Pont fejbe találta.

Huh! Connor túlságosan kába volt ahhoz, hogy ezen tovább gondolkodjon. De a lány azért ügyesen célzott.

Az apját elöntötte a jeges düh.

– Az a kibaszott csóró söpredék! – fakadt ki Connor arca láttán, aztán bement a dolgozószobájába telefonálni, és csak akkor jött ki, amikor Connor már ágyban volt. – Örülök, hogy jól vagy! – mondta, a vállára téve a kezét. Ő pedig egyszeriben úgy érezte, hogy megérte a kutyaharapás. – Hallom, nagyon bátor voltál.

– Félelmetes volt.

A francba! Rossz válasz. Valamit olyasmit kellett volna mondania, hogy nem nagy dolog. Az apja keze máris visszahúzódott.

– Bár lehetett volna rosszabb is – tette hozzá Connor gyorsan. – Legalább nem Colleennal történt...

Mert ha valami baja esett volna a húgának, Connor maga ölte volna meg a kutyát. Váratlanul érte a belé hasító düh és rémület.

– Holnap elmegyünk Dunnékhoz – közölte az apja.

– Ó, apa, ne! – Az emlék, ahogy Jess becipelte a kutyát a házba... Valami nem stimmelt ezzel a képpel, de Connor nem tudta, micsoda.

– Férfiként kell viselkedned az ilyen helyzetekben – mondta az apja. – Ott leszek veled. Ne aggódj! Tartoznak neked egy bocsánatkéréssel.

Másnap az apja beültette a Porschéjába, és visszamentek a West lakókocsiparkba. Connor arca feldagadt és lüktetett a kötés alatt, ráadásul a karja is sajgott. Ez volt a legutolsó hely, ahol most lenni akart.

Az apja határozottan bekopogott. Jessica nyitott ajtót, a tekintete Connor arcára siklott. Nem szólt semmit. A háttérben bömbölt a tévé, egy olyan bírósági műsor ment, amelyben sokat kiabálnak.

– Itthon vannak a szüleid? – kérdezte az apja, fittyet hányva az udvariasságra.

– Szia, Jess! – köszönt Connor. Az apja szigorú pillantást vetett rá.

A lány eltűnt. Egy másodperccel később Mrs. Dunn jelent meg az ajtóban.

– Mit akarnak? – tudakolta mogorván. Connor hirtelen hálát érzett, amiért az ő anyjának mindig jó illata volt, és... nos, melltartót és tiszta blúzt viselt.

– A kutyájuk megtámadta a fiamat – felelte az apja kemény hangon. – Azért jöttem, hogy tájékoztassam, az állatfelügyelet ma délután kiszáll magukhoz, hogy elaltassák a dögöt.

– Nem maga mondja meg, hogy mi legyen a kutyámmal – jelentette ki a nő, és Connor a lépcsőről is érezte a szeszszagú leheletét.

– Mi az, hogy elaltatni? – kérdezte egy kis hang.

Connor összerezzent. Davey Dunn kukucskált ki az anyja lába mögül. Öt-hat éves lehetett, és neki voltak a leghosszabb szempillái, amit Connor valaha látott. Mindenki tudta, hogy valami baj van vele – az a kicsi fej és az egymástól távol ülő szemek –, de Connornak fogalma sem volt róla, hogy pontosan micsoda. A gyerekeknek a buszon volt rá egy szavuk, de Connor arra utált gondolni. Davey egyszerűen nem volt... normális. De azért aranyos volt. Jessica újra megjelent az öccse mellett, a fejére tette a kezét, és kifejezéstelen arccal nézett Connorra.

Ő és Jess egy osztályba jártak. Nem lehetett épp kedves lánynak nevezni. Nem voltak közös barátaik, de Jess Levi Cooperrel lógott, és Levit mindenki kedvelte.

És Jessica Dunn gyönyörű volt. Connor ezt mindig is így gondolta.

– Mi folyik itt? – Mr. Dunn jelent meg az ajtóban, gyűrött volt, és nyúzott. És hirtelen ott volt a kutya is, a nagy barna fejével, és Connor önkéntelenül hátraugrott. Az apja durván megragadta az állat nyakörvét.

– Elaltatni – mondta Davey-nek – azt jelenti, hogy a kutyádnak el kell mennie valahová, és soha többé nem jön vissza, mert nagyon rossz volt.

– Pajti nem rossz – tiltakozott Davey, a szájába dugva a hüvelykujját. – Ő jó.

– Nézd meg a fiam arcát! – csattant fel Connor apja. – Ezt csinálta a kutyád. Szóval most elmegy a kutyamennyországba.

Csend lett. Davey kihúzta az ujját a szájából, és pislogott.

Connor apja néha akkora pöcs tudott lenni.

– Meg fog halni? – kérdezte Davey.

– Igen. És szerencséd, hogy még nem harapta el a torkodat, fiam.

– Maga csak ne beszéljen így a fiammal! – reagált kissé megkésve Mr. Dunn.

– Nem! – jajgatott Davey. – Nem! Nem!

– Már itt is vannak – közölte Connor apja, és valóban, egy furgon gördült be a lakókocsiparkba.

– Pajti! Gyere! El kell bújnunk! – zokogott Davey, de Connor apja még mindig fogta a kutya nyakörvét.

– Apa – próbálkozott Connor –, talán a kutyát csak... Nem is tudom... láncon kellene tartani, vagy ilyesmi.

– Láttad te az arcodat? – csattant fel az apja. – Ez a kutya holnapra halott lesz. Őrültség lenne életben hagyni.

– Nem! – sikította Davey.

Az állatfelügyelettől hárman érkeztek, és egy rendőrautó is kísérte őket.

– El kell vinnünk a kutyát, asszonyom – mondta az egyikük, de szinte semmit sem lehetett hallani, mert Davey sikoltozott, a kutya pedig... A kutya a kisfiú arcát nyalogatta, és a farkát csóválta.

– Apa, kérlek! – könyörgött Connor. – Ne csináld ezt!

– Te ezt nem érted – mondta az apja, és nem nézett rá.

– Csesszék meg mindannyian! – fakadt ki Mrs. Dunn, és kicsordultak a könnyei. – Az isten verje meg magukat!

Jessica volt az, aki felkapta Davey-t, bár az hadonászott és csépelte a kezével. A vállához szorította a fejét, és bement vele a komor kis lakókocsiba.

Mr. Dunn dühösen eltorzult szájjal figyelt.

– Maguk, gazdagok mindig megkapják, amit akarnak, ugye? Szép dolog, megölni egy retardált fiú házi kedvencét.

Ez volt az a szó, amelyre Connor nem akart gondolni, nemhogy a fiú apjától hallja.

– A maguk házi kedvence majdnem megölte a fiamat – vicsorgott Connor apja. – Bocsánatot kérhet.

– Bassza meg!

– Apa, menjünk! – kérlelte Connor. Égett a szeme. Bentről még mindig hallatszott, ahogy Davey a kutya nevét kiabálja.

Hosszú volt az út vissza a kocsihoz. Egy Porschéhoz, az istenért! Az az autó valószínűleg többe került, mint Dunnék egész otthona.

Connor egész úton hazafelé hallgatott. Elszorult a torka.

– Connor, az a kutya veszélyes volt. És nem bízhatunk abban, hogy azok az emberek megláncolják, vagy bekerítik az udvarukat. Te is láttad őket. Mindketten részegek. Sajnálom a fiút, de a szüleinek be kellett volna idomítaniuk a kutyát, hogy ne támadjon ártatlan gyerekekre.

Connor egyenesen előrebámult.

– Nos, én feladom! – sóhajtott az apja. – Ezután inkább mindig félnél attól, hogy az a kutya rád támad? Meg akarod kockáztatni, hogy legközelebb Colleenra menjen? Hm? Tényleg?

Persze hogy nem.

De nem is akarta összetörni egy kisgyerek szívét.

Hétfőre a duzzanat nagyjából lement az arcáról, a karja pedig inkább merev volt, mint fájdalmas. De még mindig elég ijesztően nézett ki. Colleen túl volt a traumán, már Frankensteinnek hívta, és kijelentette, hogy rondább, mint valaha. Az orvos azt mondta, hogy az álla alsó részén marad egy heg, ahol a kutya kiharapott belőle egy darabot, és egy az arcán, a szeme mellett is.

– Ettől majd kemény fickónak nézel ki – jelentette Connor apja vasárnap este, miközben a varratokat vizsgálta. Szinte elégedettnek tűnt.

Connor hétfőn reggel gyomorgörccsel ment az iskolába.

Már mindenki hallott a dologról. Egy ilyen kisvárosban semmi nem marad titokban.

– Ó, te jó ég, Connor! Nagyon megijedtél? Fájt? Mi történt? Hallottam, hogy először Colleenre ment rá, de te megmentetted!

Mindenki együttérzett vele és csodálta. Rengeteg figyelmet kapott, ami zavarba hozta.

Jessica aznap nem ment iskolába. Sem másnap, sem az azt követő napon. Csütörtök volt, mire megjelent. Igaz, mindig sokat hiányzott, és mindenki tudta, hogy miért – a szülei és az öccse miatt. De Connor önkéntelenül is úgy gondolta, hogy ezúttal őmiatta. Az előző este levették az arcáról a kötést; a duzzanat lelohadt, bár még mindig jókora zúzódás éktelenkedett rajta.

Jessica higgadtan viselkedett. Hallgatag volt; soha nem beszélt sokat, kivéve Levijal és Tiffy Amesszel, a legjobb barátaival, és sikerült egész nap elkerülnie Connor tekintetét, annak ellenére, hogy nagyon kicsi volt az iskolájuk.

Végül iskola után, amikor sakkszakkörre kellett volna mennie, Connor meglátta a lányt, ahogy az iskola kocsifelhajtóján ballag. Lerohant az előcsarnokba, majd ki az ajtón. Jess nadrágja kissé túl rövid – bokavillantó, ahogy a beképzelt lányok mondták ebédnél –, és az egyik olcsó vászoncipőjének félig levált a talpa.

– Jess! Hé, Jess!

A lány megállt. Connor észrevette, hogy a hátizsákja túlságosan kicsi, koszos és rózsaszínű. Kislányos holmi volt, nem olyan, mint Colleené és a barátnőié: vidám, kockás darabok, rajtuk a monogramjukkal, extra párnázott béléssel a hátrészen és a vállpántokon.

Aztán megfordult.

– Mit akarsz? – kérdezte hűvösen.

– Én... csak tudni akartam, hogy van az öcséd.

Jess nem válaszolt. A szél a Keuka felől fújt, esőszagot hozott.

– Gondolom, még mindig nagyon szomorú – folytatta Connor.

– Az – mondta Jess, mintha Connort tartaná a világ legostobább emberének. Aki egyébként úgy is érezte magát. – Imádta azt a kutyát.

– Látszott rajta.

– És Pajti eddig még sosem harapott meg senkit.

Connor erre nem tudott mit felelni.

Jessica egy pontra bámult Connor bal füle mellett.

– Apám szerint normális esetben Pajti kapna még egy esélyt, de mivel Pete O’Rourke kiadta a polgármesternek, hogy mit kell tennie, a kutyánk most halott. – A lány most hirtelen a szemébe nézett. – Davey azóta is sír. Túlságosan kiborult ahhoz, hogy iskolába menjen, és a héten minden éjjel bepisilt. Hát így van, Connor.

Jess szájából úgy hangzott a neve, mint valami káromkodás.

– Nagyon sajnálom... – suttogta.

– Kit érdekel, hogy te mit gondolsz, O’Rourke? – A lány megfordult és elment; a léptei alatt csikorgott a kavics, a cipője talpa klaffogott.

Connornak hagynia kellett volna, hadd menjen. Ehelyett utánaszaladt, és a vállára tette a kezét.

– Jessica. Én...

A lány megpördült, a szeme megtelt könnyel, és az öklét ütésre emelte. Jess folyton verekedésbe keveredett, általában a focicsapat idiótáival – szóval nem kellett félteni. Most azonban megállt, és abban a másodpercben a fiú ott látta az arcára írva az elmúlt hét minden szomorúságát, dühét, félelmét és tehetetlenségét. A szégyent... Látta, hogy fáradt. Hogy egy koszfolt sötétlik a bal füle mögött.

– Megüthetsz – mondta neki. – Nyugodtan.

– De felszakítom a varratokat.

– Akkor vágj hasba.

Jessnek lehullt az ökle.

– Hagyj engem békén, Connor! Soha többé ne szólj hozzám!

Azzal megfordult és elment, lehajtott fejjel, szőke haja meg-meglibbent a szélben, Connor pedig úgy érezte, mintha valaki egy seprűnyelet döfött volna a mellkasa közepébe.

Olyan gyönyörű volt!

Connor sok szép lányt ismert – ott volt Faith Holland a vörös hajával, Theresa DeFilio a nagy barna szemével, a könyvtáros Miss Cummings, aki nem is tűnt elég idősnek ahhoz, hogy felnőtt legyen. Még Colleen is csinos volt, mondhatni, amikor épp nem ment az agyára.

De Jessica Dunn gyönyörű volt.

Connor úgy érezte magát, mintha épp most lépett volna rá egy kék madárra, összezúzva a törékeny testét, üreges csontjait.

Harmadik fejezet
Tizenegy évvel a lánykérés előtt...

Amikor Jess nagyon kicsi volt, még Davey születése előtt, a szülei egyszer elvitték kempingezni. Igazi kempingezésre, egy ragasztószalaggal befoltozott sátorban, takarókból rakott fészekkel. Imádta a sátor meghittségét, a nejlon és a füst illatát, ahogy a szülei sörözgettek és főztek a tűznél. Vermontban voltak? Talán Michiganben? Mindegy is. Egy ösvény vitt lefelé egy tóhoz, és a tintafekete égen ragyogtak a csillagok. Tizenhét szúnyogcsípést szerzett, de nem érdekelte.

Ez volt élete egyetlen nyaralása.

Amikor bejelentették, hogy a végzősök Philadelphiába mennek osztálykirándulásra, mindenki megvadult az izgalomtól. Egy éjszakát töltenek ott, megnézik a nevezetességeket, majd kapnak négy becses órát arra, hogy szabadon bolyongjanak. Jeremy Lyonnak, az osztályuk legújabb, legdögösebb tagjának volt egy nagybátyja, aki meghívta Jert és az összes barátját vacsorázni. Szóba került, hogy elmennek a legnagyobb fedett piacra, ahol egymást érik az olyan helyek, ahol enni lehet. És a Szépművészeti Múzeumba, ahol lerohanhatnak a lépcsőn, mint Rocky a filmben. És mindenki enni akart egy sajtos szendvicset.

A kirándulás kettőszázhuszonkilenc dollárba került.

Jessica már járt New Yorkban a hatodikos osztálykiránduláson, de az csak egynapos volt. Biztos volt benne, hogy a tanárnője fizette be helyette a költségeket, hogy ő elmehessen.

De Philly esetében megszálltak volna a városban, és Jessnek már a gondolattól is úgy ugrált a szíve, mint egy gumilabda. A Manhattanben töltött öt óra alapján biztos volt benne, hogy imádja a nagyvárosokat.

A szüleinek nem volt kétszázhuszonkilenc dollárja kirándulásokra, bár lehet, hogy piára akadt. Jessnek meg sem fordult a fejében, hogy megkérdezze őket; volt saját pénze, elrejtve az ágya mögött a falban, egy lyukban, egy kis bádogdobozban, amelyet a lakókocsipark mögött folyó patak partján talált. Tizennyolc évesen Jess nem volt naiv; tudta, hogy az anyja menthetetlen alkoholista. Tehetetlen volt a szó, amelyet az Anonim Alkoholistáknál használtak. Az apja kevésbé volt szélsőséges, viszont ravasz és alattomos. Akárhogy is, bármelyik szülője elvette volna a pénzét.

Ezért elrejtette a megtakarításait. Megvárta, amíg a ház kiürül, aztán becsempészte a borravalóját, és betette a piros bádogdobozba. A szülei általában nem mentek be a szobájába, és biztosan nem húzták el az ágyat a faltól, hogy kitakarítsanak vagy ilyesmi.

Elmegy a kirándulásra. Tiffyvel és Angela Mitchummal lesz egy szobában, és talán kilóg Levijal sétálni vagy szexelni, bár gyakran úgy érezte, hogy ez inkább megszokás, mint bármi más mindkettejük számára.

A lakókocsiparkban együtt nőtt fel Tiffyvel, Levijal és Jonesszal – aki születésekor az Ashwick, azaz a Seggtörlő nevet kapta; de most tényleg, az anyja utálta a gyerekeket? –, és ez összeköti az embereket. Ők voltak a csórók, egyeseknek kevesebb jutott, mint másoknak. Ismerték egymást, mind tudták, hogy be kell ebédelni a menzán, mivel az iskolai ebédért nem kellett fizetni, ha valaki elég szegény volt. Tudták, hogy kell megragasztani a leválni készülő cipőtalpat, és hogyan kell szemmel tartani az Üdvhadsereg turkálóját. Talán még lopni is megtanultak.

Az olyan dolgok, mint a sítúrák vagy a szigeteken töltött vakációk, vacsorák és szállodai vendégéjszakák ismeretlen területnek számítottak Dunnék számára. Elég baj, hogy Jess apja nem tudott megragadni egyetlen munkahelyen sem, és az anyjának négy Vicodin-receptje volt négy különböző orvostól. Az alapvető szegénységhez még hozzájöttek Davey speciális foglalkozásai és az orvosi vizsgálatok, valamint az új gyógyszerek, amelyektől azt várták, hogy segítenek a fiú dühkitörésein, de a biztosító sosem fedezte őket... nekik mindig kevesebbjük volt a semminél.

Ám Jessnek majdnem ezer dollár megtakarítása volt. A Hugóban végzett munkájával többet keresett, mint az apja, és amikor Davey-nek szüksége volt egy sisakra, hogy ne sérüljön meg, amikor egy-egy dühkitörés során mindenbe beleveri a fejét, ő volt az, aki kifizette. A külön nyári programot, amely adott a fiúnak valami elfoglaltságot – távol a szüleiktől – ugyancsak. Az újonnan vásárolt ruháit is ő fizette, mert míg ő képes volt kezelni a gonoszkodó diáktársait, akik kigúnyolták, amiért Faith Holland használt ruháit viseli, Davey jobbat érdemelt. Épp elég csapás volt neki az állapota, nem fog még ruhából is használtat hordani. Jess speciális élelmiszert és vitaminokat is vásárolt, amelyek az egyik orvos szerint segíthetnek az IQ növelésében. Tavaly márciusban, amikor a hideg nem akart alábbhagyni, és nekik nem volt fűtésük, kifizette a gázszámlát, és ő fedezte az ócska Toyota javítását is, amellyel munkába járt.

Még így is sikerült 987,45 dollárt félretennie a három év alatt, amióta a Hugóban dolgozott, és most az egyszer valamennyit magára akart költeni. Végzős volt, de a főiskola szóba sem jöhetett. Egyrészt, mert nem hagyhatta ott Davey-t, másrészt pedig, nos, nem volt sem pénze, sem jó tanulmányi eredménye egy ösztöndíjhoz. Arra gondolt, hogy megpróbál órákat venni a Wickham Közösségi Főiskolán, de a jövőre vonatkozó tervei nagyjából megegyeztek a mára vonatkozó terveivel. Munka. Gondoskodni Davey-ről. Megóvni a szüleit attól, hogy túlságosan nagy bajba kerüljenek, ha pedig ez nem sikerül, akkor kifizetni értük az óvadékot, vagy helyettük a bírságokat.

Ám ez az utazás... valami a felszínre tört benne a gondolatra, valami fényes és tiszta. Megnézhette az ország egy másik részét. Elképzelhetett egy jövőt, önmaga varázslatos változatát, aki a városban dolgozik, remek állása van, és egy belvárosi házban lakik. Nincsenek szülei, csak ő és Davey. A közép-atlanti államok. Egzotikusan hangzott, sokkal menőbben, mint Nyugat-New York.

Akárhogy is, a buszmegállótól hazáig futott, fűtötte az izgalom és... nos, boldogság.

– Szia, édesem! – A konyhába belépve lehajolt, hogy megpuszilja Davey fejét, és elkomorult. – Megint levágtad a hajadat? – Gyakorlatilag foltokban kopasz volt, amitől az öccse úgy nézett ki, mintha valami súlyos betegségben szenvedne.

– Nem én – felelte a fiú. – Megengedtem Samnek, hogy levágja.

– Nem szabad, édesem. Rajtam kívül senki sem vághatja le a hajadat, oké? – Na, majd elbeszélget ezzel a kis szarházival, és ha ijedtében összepisili magát, az sem baj. A fiúk tizenegy évesek voltak, az isten szerelmére. Ez nem valami ártatlan „játsszunk fodrászosdit” dolog volt. Hanem zaklatás, és nem ez volt az első alkalom. Sam úgy tett, mintha Davey barátja lenne, hogy aztán megalázhassa.

– Mi van vacsorára? – kérdezte Davey.

– Nem tudom. Hol van anya?

– Nem tudom. – A fiú a kifestője fölé hajolt. Még mindig szerette a Pokémonokat.

Jess bekukkantott a nappaliba, ahol az apja a fotelban ült, a tévé előtt. Úgy tűnt, alszik.

Remek. Jess bement a Davey-vel közös szobájukba, és becsukta az ajtót. Elhúzta az ágyat a faltól, lehajolt, és benyúlt a lyukba.

A doboz nem volt sehol.

Biztosan hátracsúszott, noha ez korábban sosem történt meg. Bedugta az egész kezét a lyukba, tapogatott balra, majd jobbra.

Semmi.

A szíve mintha megtelt volna valami sárszerű anyaggal, a kamrákat és a billentyűket eltömte a rettegés.

A Davey ágya melletti ingatag műanyag asztalon ott hevert a fiú kulcstartója, rajta egy LED-lámpával, arra az esetre, ha megijedne éjszaka. Jess felkapta, és a lyukra irányította.

Nem volt ott a bádogdoboz. Sem balra, sem jobbra. Nem volt alul, és nem volt felül. Egyszerűen eltűnt.

Visszament a konyhába.

– Davey, édesem, nem találtál egy fémdobozt a szobánkban? Egy kis lyukban az ágy mögött?

– Van ott egy lyuk? Mi van benne? – kérdezte a fiú. – Egerek?

– Nem, egy kis fémdoboz volt benne.

– Milyen színű?

– Piros és ezüst. És pénz volt benne.

Davey kiválasztott egy kék zsírkrétát, a védőpapírja puha volt, és kiszőrösödött a sok használattól.

– Nem tudom, hol van. – Az öccse nem tudta, hogy kell hazudni. – Csinálsz nekem vacsorát?

– Dolgoznom kell.

– De anya nincs itthon!

Jess vett egy nagy levegőt.

– Oké. – A mosogatóra pillantott; még mindig ott voltak a reggeli és a déli edények, arra várva, hogy valaki elmosogasson. És velük együtt hét üres sörösdoboz is.

Tehát nem fog elmenni az osztálykirándulásra. Majd azt mondja, hogy dolgoznia kell. Vagy hogy Davey-nek valami baja van, és emiatt itthon kell maradnia. Nem, nem kenheti Davey-re a dolgot, még akkor sem, ha a fiúnak folyton orvosi vizsgálatokra kellett járnia, és félt egyedül maradni. Egyszerűen csak azt mondja majd, hogy nem érdekli az utazás.

Tökéletes – kivéve, hogy érdekelte.

Nos, valószínűleg amúgy sem érdemelte meg. Önzőség volt arra gondolnia, hogy itt hagyja az öccsét egy hétvégére.

Feltett egy kis vizet, hogy spagettit főzzön, és kinyitott egy paradicsomkonzervet. Nem valami tápláló, de nagyjából ez volt mindenük. Holnap el kell mennie bevásárolni. Aztán az órára pillantva gyorsan elmosogatott. Hamarosan indulnia kellett dolgozni.

Valószínűleg az apja vitte el. Az anyja ezen a téren némiképp tisztességesebb volt. Olykor Jess nagymamája küldött egy kis pénzt Jolene-nek, aki ilyenkor elvitte Jesst és Davey-t fagyizni... aztán elment a Fekete Macskába, és elitta a maradékot. Ha tudott volna Jessica rejtekhelyéről... nos, nehéz volt elhinni, hogy egyszerre elvitte volna az egészet. Az ő stílusa inkább az volt, hogy apránként lopja el, mindig csak annyit, amiből vehet néhány vodkát, hogy átvészelje a napot.

Szóval nem ő volt.

Így maradt az apja, márpedig ő nem vallotta volna be, még ha egy pisztolyt szorítanak is a fejéhez. A pénz talán még mindig itt van valahol, de túl okosan dugta el ahhoz, hogy Jessica valaha is megtalálja. És soha nem adna neki őszinte választ, ha megkérdezné, csak értetlenül pislogna a nagy kék szemével... Aztán menne, és venne száz lottószelvényt vagy beülne a kaszinóba. Ha valaha nyert is valamennyit, mindig megtalálta a módját, hogy annak is a seggére verjen.

Jess mérget vett volna rá, hogy nem aludt, még akkor sem, ha be volt csukva a szeme.

Néha azt kívánta, bárcsak meghalna az apja. Az ő rossz hatása nélkül talán az anyja is kijózanodna. Davey nem egy ilyen szar mintát látna. Nélküle eggyel kevesebb lenne a száj, amelyet etetni kell.

Néhány nappal később Jeremy Lyon hazavitte a vagyont érő kis kabriójával. Esett az eső, így a tető fel volt húzva, és olyan hangulatos, olyan tiszta és szép volt az a kis autó, hogy Jess abban szeretett volna élni.

Jeremyvel. Szerette a fiút. Ahogy mindenki.

De az olyan fiúk, mint Jeremy, nem Jessica Dugra buktak – értsd: aki bárkivel dug –, az osztály ribancára, a szegény csóróra. Jeremy Faith Hollandba volt belezúgva, más néven Szupercuki Hercegnőbe, az egyik gazdag csajba, akit Jess kissé butának tartott, és olyan valakinek, akinek mindene megvolt.

– Hallom, hogy nem jössz a kirándulásra – mondta Jeremy.

– Ó, tényleg a kirándulás! – Jessica úgy tett, mintha a dolog ki is ment volna a fejéből. – Más programom van azon a hétvégén.

– Nos, a helyzet a következő. Tudod, milyen vagyok. Nem érzem jól magam, ha a barátaim nincsenek velem. Az egykék átka, vagy ilyesmi. Szóval arra gondoltam, hogy ha a költségekről van szó, hadd fedezzem én a tiédet, Jess. Nekem tennél szívességet, mert nélküled nem lenne jó móka, én pedig egész idő alatt szerencsétlen és magányos lennék.

A srác akkora herceg volt, hogy Jessicának néha belefájdult a szíve. És hazug is. Levi legjobb barátja volt, és annyira szerelmesek voltak egymásba Faithszel, hogy kész csoda, hogy nem röpködtek állandóan kék madarak körülöttük. Jer mindenkinek a barátja volt, akivel valaha is találkozott.

Ahogy behajtottak a West lakókocsiparkba, Jess elképzelte, hogy együtt járnak. Hogy Jeremy dobja Faitht, és őbelé szerelmes, és szereti Davey-t – már így is nagyon rendes volt hozzá –, és az életük végéig gondoskodik róluk.

– Mit szólsz hozzá, Jess? Megtennéd ezt nekem?

Jess megköszörülte a torkát.

– Ez nagyon kedves tőled, Jeremy, de nem a pénzről van szó. Philly tényleg nem az én világom. Ráadásul azon a hétvégén dolgozom. De azért kösz! – Csókot dobott a srácnak, és berohant a házba, mielőtt a lezser gesztus félrement volna.

Azon a péntek estén, amelyet az osztálytársai a testvéri szeretet városában töltöttek, egy népes, egykori diákszövetségi tagokból álló középkorú csapat jött az étterembe, és Jess kapta az asztalt. Kétszázötven dollár borravalót hagytak neki.

Túl keveset és túl későn.

Vasárnap elvitte Davey-t a corningi vásárba, és vett neki corn dogot, pattogatott kukoricát és gyömbérsört. Sikított a hullámvasúton, és az öccse átkarolta, és kacagott a boldogságtól. Imádta, amikor Jess megijedt, ő pedig megvédhette. Mindketten karamellizált almát ettek, és aztán az ujjukkal kaparták le a fogukról a ragacsot, Jess több sikerrel, mint Davey.

Amikor a fiú léggömbvadászatot akart játszani, Jess gondoskodott róla, hogy a mutatványos jól belelásson a pólójába, így Davey nyert egy hatalmas plüssállatot, habár csak egy lufit sikerült kipukkasztania.

Jessicának hosszú idő óta ez volt a legjobb napja.

– Szeretlek – motyogta Davey álmosan a hazafelé vezető úton.

Abban a pillanatban Jess elmondhatatlanul örült, hogy pontosan ott van, ahol, az öccsével, a legjobb pajtásával, azzal a fiúval, aki a születése pillanatától fogva sziszifuszi küzdelmet vívott.

Egy olyan küzdelmet, amelyről nagyrészt Jess tehetett.

– Én is szeretlek, édesem – felelte rekedt hangon.

Semmi sem volt ennél igazabb.

De ahogy Davey fejét az ablaknak döntve aludt, és közben horkolt egy kicsit, Jessicának akaratlanul is azon járt az esze, hogy vajon milyen volt kilátás a hotelből, és a kis szappanokra és samponokra gondolt, amelyeket hazahozott volna az öccsének.

Így esett, hogy Jessica Dunn huszonegy évesen még soha nem aludt szállodában.

Három évvel az érettségi után ő és Angela Mitchum voltak az egyetlenek, akik még mindig Manningsportban éltek. Angelának már volt egy gyereke, miután a gimnázium utolsó évében teherbe esett. A Dombon élt a szüleivel, és esti iskolába járt, ápolónőnek tanult. Néha Mitchumék elmentek a Hugóba vacsorázni, és Jess mindig megcsodálta a babát, aki nagyon aranyos volt.

Jess azt csinálta, amit mindig is – pincérkedett a Hugóban, mellette egy kis házi betegápolói munkát végzett, és vigyázott az öccsére. Még mindig a lakókocsiparkban lakott, de ennek hamarosan vége lesz. A pénzét most már a bankban tartotta, és még négy hónap kell, és elég pénze összegyűlik ahhoz, hogy béreljen egy rendes lakást a városban. Két hálószobásat, mert természetesen nem fogja Davey-t otthagyni, kiszolgáltatva a szülei hanyagságának.

Az utóbbi időben az apjuk néha itallal kínálta Davey-t, amit ő boldogan elfogadott. A fiú, valami teljesen érthetetlen okból kifolyólag, imádta az apjukat, aki viccesnek találta Davey spiccességét. Az anyja nem akarta, hogy Jess elvigye Davey-t, de végül beadta a derekát. A Vicodinját most már a mosodás fickó szállította neki, mivel az orvosok végül rájöttek, hogy a függőségen kívül nincs semmi baja.

Október volt, az év legnehezebb időszaka Jess számára. A levélkukkolók, azok a turisták, akik buszokkal jöttek, hogy őszi lombot lássanak és a Finger Lakes régióban termett bort igyanak, hazaindultak, Manningsport lassan lecsendesedett, és a karácsonyi ünnepeket leszámítva tavaszig nem is ébred fel. Hugo a veteránok napja után bezárta az éttermet, így Jessnek meg kellett néznie, hogy betegápolóként tudna-e több órát vállalni. Ez közel sem fizetett olyan jól, mint a pincérkedés, de nem volt sok más lehetősége.

Műszakkezdés előtt Hugo behívta az irodájába.

– Szeretném, ha részt vennél egy bortanfolyamon – kezdte minden bevezetés nélkül. – Felicia leköröz a boreladásban, amin hihetetlen a haszonkulcs. Mit gondolsz?

– Hm... persze. – Jess megvakarta a csuklóját. – De én nem igazán iszom.

– Tudom, drágám. – A férfi tudott a családjáról. Mindenki tudott, és ha mégsem, hát az apja évente legalább egyszer bezuhant az étterembe azzal, hogy hol van az ő „kicsi lánya”, és hogy az öreg Hugo megkínálja-e valamivel a ház számlájára. – De már huszonegy éves vagy. Ismerned kéne a borokat. Hogy mi illik a különböző ételekhez, hogy kell beszélni róla, mit kell ajánlani.

– Én mindig a drágább borokat ajánlom – mondta Jess.

– Amit nagyra értékelek. Mégis, azt szeretném, hogy megtanuld, kölyök. Az már egy magasabb szint, ha szakértőként tudod ajánlani, hogy mit igyanak az emberek.

– Oké. – Ez igaz volt. Felicia szinte bárkinek el tudott adni egy üveg bort, és olyan kifejezésekkel dobálózott, mint „Franciaországnak az a bizonyos régiója” és „hosszú lecsengés, a friss hó és a szeder jegyeivel”. Ami Jess szerint elég nevetségesen hangzott, de Felicia vendégei többet költöttek, ami magasabb végösszegű számlát és így nagyobb borravalót is jelentett.

– A Kék Gém Pincészet a jövő héten tart egy tanfolyamot – folytatta Hugo. – Te Faith Hollanddal jártál iskolába, ugye? Van kedved elmenni?

– Most inkább nem – felelte Jess könnyedén. – Ha nem gond. A jövő hetem kicsit zsúfolt.

Hugo bólintott. A férfi tizenöt éves korában vette fel asztalszedőnek, majd pincérnővé léptette elő, és most pultosnak tanította. Soha nem kérdezte meg, miért nem ment főiskolára, mint a többi manningsporti gyerek, vagy vonult be katonának, vagy hagyta el a várost, hogy valami mást találjon, mint a pincérkedés.

Mert tudta a választ. Valószínűleg többet tudott, mint amennyit Jess szeretett volna, hogy tudjon, beleértve azt is, hogy most miért próbált kitérni a Kék Gém tanfolyama elől.

– Oké, kölyök! – bólintott Hugo. – Megnézem, mi van még a környéken.

– Köszönöm. – Nehezen nyögte ki, de aztán megdörzsölte a férfi kopasz feje búbját. – Szerencsét hoz – mondta, és összeszedve magát, visszatért a munkájához.

Manningsport közepesen tehetős város volt. Tele szőlőskertekkel és generációk óta itt élő családokkal, mint például Hollandék, gazdag betelepülőkkel, mint Lyonék, és olyanokkal, akiknek a szülei sok pénzt kerestek, mint O’Rourke-ék.

És elszórtan, mint a gyom a kertben, akadtak olyan családok is, akik szegények voltak, összeütközésbe kerültek a törvénnyel, alkohol- vagy drogproblémákkal küzdöttek, és állandó anyagi gondjaik voltak. Olyan családok, ahol az anya a rendszeren élősködött, élethosszig tartó rokkantságra hivatkozva egy homályos térdsérülést követően, amelyet négy nappal azután szerzett, hogy felvették a gimnáziumba konyhásnak. Családok, ahol az apa képtelen volt megtartani az állását, és többször vitték haza rendőrautóval, mint ahányszor meg tudná számolni az ember.

Más szóval az ő családja.

De ott volt neki Davey. Ha ő nem lett volna, Jess abban a pillanatban otthagyta volna Manningsportot, amint megtanult vezetni, és elköltözött volna valahová, messze mindenkitől, aki tudta, miért nevezik Jessica Dugnak. Talán Európában élne. Olaszországban, ahol szerelmes lenne, megtanulná a nyelvet, és divattervezőként dolgozna, vagy valami ilyesmi.

De ott volt az öccse, akiért ő felelt, egyedül ő, így egyik gondolatra sem volt érdemes néhány másodpercnél többet pocsékolni. Davey miatt érdemes volt itt maradnia.

Egy héttel később Hugo a kezébe nyomott néhány papírt, és már ment is.

– Ne mondj nemet! – szólt vissza a válla fölött. – Meg tudod oldani.

Az első lap visszaigazolta, hogy beiratkozott egy egész napos bortanfolyamra az Amerikai Konyhaművészeti Intézetbe, a Hyde Parkban, jó négyórás autóútra Manningsporttól.

A következő lap egy hotelfoglalás volt a Hudson Riverview Hotelbe.

Hugo elszállásolta egy éjszakára.

Jess zsibbadó kézzel bement az irodába, amely üres volt, és rákeresett a Google-ön a helyre.

Gyönyörű volt. Egy négycsillagos szálloda, kilátással a Hudsonra. Ingyen reggeli és egy üdvözlőkoktél. Franciaágy; Jess még mindig egy heverőn aludt az öccsével közös szobában. Egy hatalmas kád és egy menő, üvegezett zuhanyfülke. Az előcsarnokban akkora virágcsokor, mint egy kisebbfajta autó.

Megfordult, és meglátta Hugót, aki szégyenlősen mosolygott.

– Gondoltam, talán szeretnél kimozdulni a városból.

– Hugo... – kezdte Jess, de itt elakadt.

– Csak ígérd meg, hogy elmész. Ha akarod, ránézek az öcsédre, oké? És ne sírj! Azok ott könnyek a szemedben? Ne merészelj sírni, mert kirúglak!

Néhány nappal később Jess megcsókolta az öccsét, lefejtette a karját a nyakából, biztosította, hogy Második Pajti majd vigyáz rá, figyelmeztette a szüleit, hogy maradjanak józanok, emlékeztette az anyját, hogy melegítse meg a rakott húst, amelyet az este készített, majd beült a kocsiba.

Egy hotelbe megy. Nyilván a tanfolyam is jó lesz, de egy hotelben fog aludni.

A négyórás út gyorsan elrepült, és ahogy fogytak a kilométerek, Jessica úgy érezte magát egyre könnyebbnek. Igen, aggódott Davey miatt, de másnap délutánra már otthon lesz. Feltett szándéka volt, hogy sokáig alszik, és megeszi azt a reggelit. Egy gyönyörű szállodában fog lakni a Vanderbilt-ház és az Amerikai Konyhaművészeti Intézet közelében. Úgy tervezte, hogy a szálloda éttermében vacsorázik majd, és ha a hétvégén esküvőt tartanak, akkor talán bekukkant a bálterembe – mert a szállodának bálterme is volt! Vesz egy fürdőt is – abban a kádban mindenképpen. Náluk otthon nem volt kád, csak zuhanyzó, amelynek a fugáiban penész nőtt, bármennyi hipót fújt is rá.

Amikor végre megérkezett a szállodához, az még szebb volt, mint ahogy az interneten látta. A szíve hevesen kalapált, amikor belépett. Bőröndöt kellett volna hoznia a hátizsákja helyett, de így is jó volt. Lezserre vette a figurát, ez minden.

– Hogy van? – kérdezte az idősebb férfi a pult mögött.

– Jól – felelte. – Jessica Dunn.

A portás leütött néhány billentyűt a számítógépén.

– És látom, hogy minden költségét a Hugo étterme fedezi.

– Öhm, igen. A munkaadóm.

Jess egy pillanatra kísértésbe esett, hogy azt mondja, ő a menedzser vagy a sommelier – nem mintha Hugónak lett volna ilyenje –, vagy a séf.

– Pincérnő vagyok.

A férfi egy gyors pillantást vetett rá, majd átnyújtotta neki a kulcsot.

– Feljebb soroltam, egy kislakosztályba. Érezze jól magát nálunk. Hétkor végzek. Esetleg meghívhatom egy italra?

– Sajnos programom van, de köszönöm. Nagyra értékelem az ajánlatot.

– Ha esetleg meggondolná magát, szóljon.

Az egyetlen dolog, amit Jess a szüleitől kapott, a jó megjelenés volt. Ez, és Davey. Tudta, hogy szép, és ebben a pillanatban örült neki. A kanos öreg fickó persze ráhajtott. De így kapott egy kislakosztályt, bármi is az. Mindenesetre csodásan hangzott.

És az is volt! Elképesztően nagy szoba. Volt egy kanapé, egy elegáns szürke kanapé narancssárga párnákkal, az ágy pedig olyan, akár egy fehér óceán, a végén narancssárga ágytakaróval. Síkképernyős tévé! Az egyik éjjeliszekrény fiókjában egy Biblia hevert, a másikban pedig egy „intim készlet” – óvszerek és masszázsolaj. Hűha! Még minibár is volt! Nem mintha Jess ivott volna, de akkor is pazar volt az a sok csúcskategóriás pia és rágcsálnivaló. Kilenc dollár egy csomag M&M’s, képzelheted...

A fürdőszobában ragyogó fehér törülközőket és rengeteg villanykapcsolót talált: tartozott egy a zuhanyzóhoz, egy a tükörhöz és egy a pult alatti fényeket irányította – éjszakai jelzőfény vagy valami ilyesmi. És szent ég! Egy pamut fürdőköpeny is várt rá, puha, mint egy felhő. Papucs! És a sampon, a tusfürdő és a hajkondicionáló mind L’Occitane volt, amelyről Jess feltételezte, hogy nagyon drága lehet, és ehhez mérten az illata is csodás.

Odament az ablakhoz, amely egy kis parkra és a Hudsonra nézett. Szürke nap volt, és kissé hideg. Talán ez volt a legszebb kilátás, amelyet Jess valaha is látott.

Visszament a fürdőszobába, és megnyitotta a hatalmas kád csapjait.

Ez lesz élete legjobb hétvégéje.

Amíg a kád megtelt, hazatelefonált. Ahogyan az várható volt, Davey vette fel. A fiú imádott telefonálni.

– Szia, Davey! – mondta neki.

– Hiányzol. Mikor jössz haza?

– Holnap. Ezt te is tudod. Meséljek a szállodámról?

– Oké.

– Nagy az ágy. Nagyon nagy. Nagyobb, mint anya és apa ágya.

– És ugráltál rajta?

– Még nem – felelte Jess vigyorogva. – És van kád. Nagy habban fogok fürdeni.

– Ez jól hangzik.

– Az új házunkban is lesz kád.

– Oké! Mi van még?

– Szobaszerviz, tálcán hozzák a szobámba az ételt.

– Rendeltél? Van sajtburgerük? És süti? Én azt kérnék!

Majd egyszer, gondolta Jess, miközben az öccsével beszélgetett, elviszi Davey-t oda, ahová csak akarja. Valószínűleg a Disney Worldbe, és egy olyan szép szállodában szállnak majd meg, mint ez.

Ám ez a hétvége csakis az övé volt, és egy olyan valakinek, akinek nem sok ilyesmi jutott, ez egy csoda szép gondolat volt.