S. T. ABBY

Paint It All Red

Vérrel festve

A mű eredeti címe: Paint It All Red ( Mindf*uck #5)

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2016, S.T.Abby

The moral rights of the author have been asserted

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806300

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv azoknak szól, akik elvesztették a hangjukat. Azoknak, akik azt kívánják, bárcsak olyanok lennének, mint Lana Myers.

Azoknak, akikről az emberek még mindig suttognak.

Azoknak, akik minden áldott nap küzdenek, hogy felejteni tudjanak. Nem vagytok egyedül.

A szerelemnek nem kell gyönyörűnek lennie. Sokkal inkább nyers, kemény harcnak, ami rákényszeríti az embert, hogy szembenézzen a lénye legsebezhetőbb részeivel, hogy amikor eljön a jó időszak, képes legyen élvezni és értékelni azt, és maximálisan átérezni, hogy milyen értékes. Máskülönben magától értetődőnek veszi.

Lana Myers

Picsába a listával! Eljött a végjáték ideje.

1. fejezet

„Ritkán vagyunk büszkék, amikor egyedül vagyunk.”

Voltaire

LOGAN

Hadley összerezzen, amikor benyitok a szobájába. Kikapja a füléből a fülhallgatót, a szabad kezét pedig a szívére szorítja.

– Jézus Mária, Szent József! Nem hozhatod így a szívbajt valakire, amikor egy sorozatgyilkos ólálkodik a hátsó kertben!

– Vagy néhány házzal arrébb lakik, nem? – kérdezem szárazon, bár olyan éllel, hogy Hadley egész teste megfeszül.

Ki sem kell mondania a szavakat, mégis hallani akarom.

– Te tudtad? – kérdezem halkan. A hangomból csak úgy süt a hitetlenkedés és a fájdalom.

Jelenleg mindenem fáj, még úgy is, hogy próbálom megakadályozni, hogy úrrá legyenek rajtam az érzések. Ennél az egységnél mindenkit kiképeznek, hogy minden körülmény között képes legyen eltitkolni az érzéseit. Nekem még soha nem esett ennyire nehezemre megtenni, mint most.

Hadley ajka másodpercekig csak mozog, mire végül igazi hang is kijön rajta.

– Logan, sajnálom, én…

– Tudtad! – kiabálom vádlón, és ököllel beleütök a falba, miközben a testem olyan levegőért kapkod, ami nem ólomnehéz.

– Logan! – kiáltja Hadley, én azonban megfordulok, a szemébe nézek, és közben lassan visszanyerem a hidegvérem. – Nézd! Ez bonyolult volt, és ő…

– Végeztünk, Hadley! Te meg én. Kurvára végeztünk! – vágom a fejéhez csalódottan.

Azonnal könnybe lábad a szeme.

– Ez komoly?

Még van képe így megdöbbenni?

– Igen. Nem lehetek a barátja valakinek, aki végignézi, hogy beleszeretek egy ilyen nőbe, és nem mondja el nekem az igazat.

Összehúzza a szemét, és megremeg az ajka.

– Egy ilyen nőbe? Olyanba, aki ölni és meghalni is képes azért, hogy te biztonságban legyél? Olyanba, aki annyira szeretett téged, hogy majdnem lemondott a bosszújáról?

– A bosszújáról? – kérdezem keserűen a fejemet rázva, majd megfordulok és elindulok. – Nem is az ő kibaszott bosszúja!

Becsapom az ajtót magam mögött, és átviharzom a szomszédba, ahol Leonard majdnem leesik a székről, amikor berontok.

– Basszus! Finomabban, haver! Próbálok több információt gyűjteni Ken…

A torkára fagy a szó, amikor meglátja az arcomat.

– Ó, a picsába! – fújja ki hangosan a levegőt.

– Ja – felelem, majd leereszkedem egy székre, és kiveszem a táskájából kikandikáló üveg whiskey-t. – Bevallotta.

– Hogy micsoda? – kérdezi döbbenten.

– Végül is elismerte. De nem bírtam ott maradni, hogy végighallgassam a teljes vallomását.

– Most hol a fenében van?

Megtörlöm a szemem az ingem ujjával, aztán meghúzom az üveget.

– Az ágyhoz bilincseltem – válaszolom, miután leengedem az üveget a szám elől.

Erre elkerekedik Leonard szeme.

– Fogalmam sincs, hogy mi lenne a helyes ebben a helyzetben. Annyira összezavarta a fejemet, hogy képtelen vagyok átadni bármelyik rendőrnek ebben a városban, vagy akár az FBI-nak. Viszont tudom, hogy tennem kell valamit. És mivel gőzöm sincs, hogy mit, az ágyhoz bilincseltem.

Kibaszottul szörnyű módja az időhúzásnak, de jelenleg nem tudtam jobbat kitalálni.

Leonard megdörzsöli az arcát, aztán megmutat nekem egy aktát.

– Semmit sem találtam a múltjában… a drogozáson kívül, ami miatt hajlandó lenne ilyesmit véghez vinni. Évek óta tiszta, és nem vettem észre rajta szúrásnyomokat sehol. Ráadásul nem is szenved téveszmében, és nincs jele pszichotikus…

– Éppen ezért nem tudom, hogy mi a faszt csináljak! – mordulok fel. – Tiszta a tudata, kitűnően érzékeli a környezetét, átkozottul okos ahhoz, hogy ostoba legyen, és határozottan nem az a típus, akit bárki könnyen manipulálhat… még Jacob Denver sem.

Keserű hangon felnevetek, amikor eszembe jut egy emlék. Lana Jake-nek nevezte, sőt el is mondta, hogy Jake az ő biszexuális üzlettársa. Csak nem raktam össze a képet, mert túlságosan elvakítottak az iránta táplált érzéseim, ezért meg sem fordult a fejemben ez a lehetőség.

– Tessék, itt van az akta! – közli halkan Leonard. – Vess rá egy pillantást! Talán ez majd segít megfejteni.

Felkapom az iratot az asztalról, és kinyitom. Azonnal elfintorodom, amikor megpillantom a hátborzongató, véres képeket. Egy dolog viszont sehogy sem stimmel.

– Mi a franc? – kérdezem halkan.

Kék szem. Az egyik fotón Kennedy Carlyle látható a balesete előtt, és az arca nem is hasonlít Lana Myerséra. Ráadásul a szeme kék volt… és nem viselt kontaktlencsét.

Nézegetem a képeket, megtalálom azokat is, amik Kennedy autóbalesete után készültek a rendőrségi jelentés számára. Pontosan ismerem Lana testét, és a fotókon látható sérülések, bár hasonlítanak az övéire, mégsem ugyanolyanok.

Jeges borzongás fut végig a gerincemen, mert egy képtelen gondolat fogalmazódik meg bennem.

– Esetleg nincs itt Victoria Evans aktája is? – kérdezem higgadtan. A hangom továbbra is nyugodt.

Leonard azonnal átnyújtja.

– Miért?

Veszek egy gyors, erőt adó lélegzetet, mielőtt kinyitom a mappát, és azonnal egy űzött tekintetű, zöld szempár néz vissza rám. Az arc nem olyan, mint Lanáé, de felfedezhetők a hasonlóságok.

Elszorul a szívem, amikor végignézem a fényképeket, és megtalálom azokat is, amiket a rendőrségre küldtek. Hányinger lesz úrrá rajtam, mert látom, hogy a hegek pontosan megegyeznek azokkal, amiket már kívülről ismerek.

– Ó, a francba! – szisszenek fel.

– Mi az? – sürget Leonard.

Kitágul a szemem, megbánás söpör végig rajtam, és a lelkem legmélyéig megráz.

– Lana Myers nem Kennedy Carlyle.

Láthatóan nem érti, ezért átnyújtom neki a mappát.

– Lana Myers Victoria Evans.

Leonard úgy ejti ki a kezéből a mappát, mintha megégette volna. Rám kapja a tekintetét, és tágra nyílt, döbbent szemmel néz.

Victoria Evansként ment be a kórházba, és valahogy… valószínűleg Jake segítségével… Kennedy Carlyle-ként távozott. Tekintve, hogy én is alig bírtam végignézni azokat az összeroncsolódott arcokat a fényképeken, nem csoda, hogy ilyen könnyen meg tudta valósítani a cserét.

– Ez mindent megváltoztat – állapítja meg Leonard egy fáradt sóhajjal.

Felnyitja a laptopját, én pedig hátradőlök, a harag lassan elpárolog belőlem, és kattogni kezd az agyam. Véletlenül tértem be abba a kávézóba, mert a megszokott törzshelyünket éppen felújították. Én üldöztem őt, el akartam nyerni a bizalmát, mert láttam benne valamit, amire nekem magamnak volt szükségem.

Valószínűleg, mielőtt engem megismert volna, nagyon ritkán fordult elő vele, hogy mosolygott. Nekem minden mosolyt könnyedén és őszintén adott. Minden érintés kiéhezett volt, és érzelmekkel teli, amiket egyébként nehezen tud kimutatni.

Megbízott bennem.

– Valószínűleg te vagy az egyetlen oka annak, hogy még nem következett be nála a törés – vélekedik Leonard, és közben még mindig a laptopján gépel.

Iszom még egy korty whiskey-t, aztán felállok, de Leonard elkapja a csuklómat.

– Ezek a képek nem egyeznek a számítógépen.

– Micsoda?

Az aktákra mutat.

– Kikértem a papíralapú dokumentumokat is, tudod, hogy milyen régimódi vagyok. A számítógépen viszont fel vannak cserélve a képek.

Ránézek a képernyőre, és valóban, Victoria Evans neve alatt Kennedy Carlyle sérülései láthatók, és fordítva. Kennedy aktájából pedig egy zöld szempár néz vissza rám.

– Jake valószínűleg kicserélte a komputerben tárolt adatokat, de a fizikai kartont nem tudta megváltoztatni – suttogom magam elé.

Soha nem jöttem volna rá.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezi Leonard.

– Mondd meg Hadley-nek, hogy ne szóljon erről senkinek! Most nem tudok beszélni vele. És te se nyisd ki a szád!

Leonard majdnem elmosolyodik, de visszafogja magát. Folyamatosan Lana mellett érvelt az oldalvonalról, én pedig már azon a ponton voltam, hogy leveszem erről az ügyről.

Egész végig egy olyan lányba voltam szerelmes, aki el akarja pusztítani ezt a várost.

Visszaszaladok a faházamhoz, kinyitom az ajtót, és valósággal berontok a hálószobába. Aztán megszakad a szívem.

A bilincs a földön hever, az ágynemű szintén. És minden eltűnt, amit Lana hozott magával.

A torkomban nőtt gombóc ellenére nagyot nyelek, és lassan leülök az ágyra.

Lana megmentette az életem.

Én pedig eldobtam őt.

Eltart egy percig, mire rájövök, hogy már egy órája elrohantam innen, bár nekem csak pár percnek tűnt. Túl sok időt hagytam neki, hogy elmenjen.

Előveszem a telefonomat, és Leonard számát hívom, miközben kisietek a házból.

– Tudnom kell, hogy van-e valami kötődésük még ehhez a városhoz.

Hallom, hogy a háttérben kopognak az ujjai a billentyűzeten. Legszívesebben Hadley-t kérdezném meg, de azok után, amit neki mondtam, kétlem, hogy hajlandó lenne segíteni.

– Christopher Denvernek van egy vadászháza az erdőben. SMS-ben elküldöm a címet.

Leteszem a telefont, és gyorsan átöltözöm, átveszem a cipőmet is. Öltönyben nem lehet rendesen futni az erdőben.

Pár másodperccel később kirontok a házból, és útközben elolvasom az üzenetben kapott címet. Emlékek suhannak át a fejemen futás közben.

Lisa kibaszottul gúnyolódott Lanával, gyakorlatilag provokálni próbálta. Lana elintézhette volna.

Jobban mondva, Victoria.

Elment, amikor korábban Johnsonnal és a seriffel vitatkoztam, mert feldühítették, és attól félt, mit tenne, nem pedig attól, hogy mit mondana.

Bizonyára nehéz volt látnia a seriffet, és csak két kibaszott órát kért tőlem, hogy együtt legyünk, mintha szüksége lett volna rám. Én ehelyett megkeféltem, amikor visszajöttem, rázúdítottam ezt a zűrzavart, mintha ezzel akartam volna rávenni, hogy mutassa meg az igazi arcát.

Kisétáltam, ő pedig csak csendesen sírt. Egy hidegvérű gyilkos, aki a múltja szörnyeit megkínozta és megölte… miattam sírt. Még csak nem is volt dühös.

Olyan sok kiszámíthatatlan tényező van vele kapcsolatban, hogy fogalmam sincs, mit tegyek.

Mihelyt odaérek a házhoz, kiveszem a fegyveremet a bokámon lévő tartóból, és magam mellett leengedve fogom a kezemben. Két gyors lélegzetvétel után berúgom az ajtót, de nem mozdulok, a fegyvert még mindig magam mellett tartom, nem szegezem előre.

Jacob Denver a kanapén ül, mintha rám várt volna.

Oldalra döntöm a fejem, és összehúzom a szemem, ő pedig eközben kényelmesen, ellazult tartással ül.

Körbenézek a házban, látom az üres szobákat és a kopár falakat. Amikor Jacob megszólal, két kézzel fogom meg a fegyvert, készen arra, hogy rászegezzem, ha okot ad rá.

– Tudtam, hogy eljön – szólal meg elnyújtott hangon, és felemeli a kezét. – Szóval tegye el azt a fegyvert! Ha fenyegetést jelentenék magára, már halott lenne. Az a szerencséje, hogy szeretek élni, és biztosra veszem, hogy Lana nem engedné, hogy továbbra is oxigént lélegezzek be, ha magának bármi bántódása esne miattam.

Ránézek, az egyik kezemmel elengedem a fegyvert, a másikkal azonban még nem.

– Hol van Lana?

Jacob gúnyosan felhorkan.

– Maga egyedül jött ide, ami azt jelenti, hogy még nem mondta el a csapatának. Leszámítva persze azt a Leonard nevű fickót, akinek a házába berohant, majd nem sokkal később kirohant onnan.

– Figyel minket. Micsoda meglepetés! Ezt már tudtam. Hol van Victoria?

Láthatóan kitágul a szeme.

– Aha, szóval mostanra már rájött az igazságra, miután vádakat vágott a fejéhez, és elhallgattatta őt. Egy kicsit elkésett ezzel, nem gondolja?

Keserűen cseng a hangja, mintha gyűlölne, és arra várna, hogy beigazoljam a véleményét.

– A neve Lana. Victoria Evanst megölte ez a város. Ő nem lehet Victoria Evans. Újra kellett alkotnia magát, hogy legyen ereje folytatni. Maga betegnek nevezte, de fogalma sincs, hogy mivel áll szemben. Kibaszottul el sem tudja képzelni, hogy mi mindent élt túl.

A szavai minden egyes kimondott mondattal egyre dühösebbek. Lassan feláll.

Erősebben szorítom az egyik kezembe a fegyvert, és gyanakvón méregetem.

– Úgy tűnik, jól működik a lába – gúnyolódom, és azt a férfit nézem, aki megtévesztette az egész világot.

Megütögeti a combját.

– Hát, jobban, mint a maga feje.

– Azt hittem, hogy ő Kennedy Carlyle, és beteges megszállottja az Evans családnak, mert az útjuk kétszer is véletlenül keresztezte egymást, aztán halállal végződött. És…

– Kennedy Carlyle egy elkényeztetett drogfüggő volt, aki őszintén szólva kibaszott fenyegetést jelentett a társadalomra. Csak idő kérdése volt, hogy mikor lövi be magát annyira, amennyire a szülei berúgtak, és mikor öl meg valakit. A sors úgy hozta, hogy csak egy fát ütött el aznap éjjel, amikor meghalt. Túlságosan tökéletes személyazonosságot és anyagi hátteret kínált ahhoz, hogy veszni hagyjuk, miközben valakinek éppen erre volt szüksége a túléléshez.

– Feltételezem, maga volt az – jelentem ki higgadtan –, aki megváltoztatta az életét.

– Igazság szerint nagyon könnyű meghamisítani a kórházi jelentéseket, ha az ember tudja, hogyan kezdjen hozzá – feleli, és ismét megütögeti a lábát, miután az egész világgal elhitette, hogy lebénult. – Lanának szüksége volt egy törvényes személyazonosságra, pénzre és egy esélyre. Ha rájöttek volna, hogy túlélte, eljöttek volna érte. Akkoriban pedig?
A legkisebb erőfeszítés nélkül megölték volna.

Kifújja a levegőt, próbálja lecsillapítani a haragját. Én továbbra is csak nézem, hagyom, hogy beszéljen, próbálom összerakni a képet.

– Amikor Lana elmondta nekem, hogy egy FBI-ügynökkel kavar, majdnem szívrohamot kaptam – árulja el, és humortalanul felnevetve elfordítja a tekintetét. – Minden erőmmel azon igyekeztem, hogy soha senki ne jöjjön rá, kicsoda ő valójában.

Ismét rám pillant.

– Aztán személyesen is beszéltem vele erről, és kibaszottul elmosolyodott, amikor kimondta a maga nevét. Úgy mosolygott, mintha lenne reménye. – Nagyot nyel. – Korábban rábeszéltem, hogy havonta csak egy embert öljön meg, meggyőztem, hogy így biztonságosabb, valójában viszont…

– Attól félt, hogy ha ennek az egésznek vége, már nem lesz miért tovább élnie.

Csillog a szeme, megköszörüli a torkát, és komoran bólint.

– Húztam az időt – erősíti meg halkan. – Ám miután megismerte magát, olyan sok kibaszott reményt láttam benne! Ma viszont már csak árnyéka volt önmagának. Azt akartam, hogy ne legyen igazam magával kapcsolatban, Bennett vezető különleges ügynök. Beleegyeztem minden tervváltoztatásba, amit Lana javasolt. Tudja, miért nem akarta, hogy Lindytől hallják a történetét?

Oldalra döntöm a fejem, és elteszem a fegyveremet hátra a derekamba.

– Azt akarta, hogy akkor ismerjük meg a történetet, amikor ide jövünk. Azt akarta, hogy a lehető legnagyobb hatást gyakorolja ránk.

Jake mereven a szemembe néz.

– Azt akarta, hogy a lehető legnagyobb hatást gyakorolja magára. Pokolba a többiekkel! Lehet, hogy még mindig a bosszú vezérli, de már minden más maga körül forog. Gyakorlatilag imádkozott azért, hogy a Mumus megtámadja, hogy megölhesse, mert megfenyegette a maga életét. Erre úgy bánik vele, mint egy szörnyeteggel? Miért? Mert gyilkol? Ezek szerint a katonákat is szörnyetegeknek tartja? Megvetéssel nézi a saját tükörképét? Mert láttam az aktáját, Bennett ügynök, tudom, hogy tizenhárom sorozatgyilkost lőtt le, amióta elkezdődött a karrierje. Azok valódi szörnyetegek voltak, olyanok, akiket Lana elintézett.

Megingok, ahogy állok, az őrület és az épelméjűség közötti vékony határon egyensúlyozok.

– De akkor mit kellene csinálnia? Csak továbblépni és elfelejteni, hogy ez megtörtént? – folytatja Jake. – Mert
a törvény azt mondja, tilos bosszút állni a szörnyeken, ha az embernek nincs jelvénye vagy nem a kormány ad rá engedélyt? – Egy lépést tesz felém, rám szegezi a mutatóujját. – Ez a lány évekig edzette magát, megtanulta uralni és épen tartani az elméjét. A hadseregünk és a rendvédelem ezt el sem várja a tagjaitól. Azok a fickók tönkretették az egész családját. Őt is tönkretették. Két kibaszott gyereket! – Elcsuklik a hangja, és megfordul, a hátát mutatja nekem, amikor nem tudja visszafojtani az érzelmeit.

Fogalmam sincs, hogy mit feleljek. Ha bármiben is ellenkeznék vele, valószínűleg feldühödne, valami miatt azonban arra sem tudom rávenni magam, hogy hangosan igazat adjak neki.

Én mindig a törvény egyik oldalán álltam, fáradhatatlanul azon dolgoztam, hogy a megfelelő csatornákon keresztül igazságot szolgáltassak az embereknek.

Lana megpróbálta elérni ezt. Jake is. De megtagadták tőlük.

– Szerettem Marcust – szólal meg, miután visszafordul felém. Könny csillog a szemében, de mindenáron igyekszik megakadályozni, hogy kicsorduljon. – Szerelmes voltam belé, de a nyilvánosság előtt úgy kezeltem őt, mint az én mocskos kis titkomat, miközben zárt ajtók mögött teljes szívemből szerettem. Marcus beérte a morzsákkal is, amiket tőlem kapott, mert annyira szeretett, hogy nem tudott elengedni még akkor sem, ha jobbat érdemelt volna nálam. – Kibuggyannak a könnyei, ezért dühösen letörli az arcáról. – Ennyi éven keresztül egy nap sem telt el úgy, hogy ne kérdeztem volna meg magamtól, én mit tennék meg érte, mivel olyan szörnyen cserben hagytam, amikor még életben volt. Természetesnek vettem, hogy ott van. Magától értetődőnek tartottam, ami köztünk volt. Sosem gondoltam végig, hogy milyen kibaszottul ritka, és milyen gyorsan semmivé lehet.

Lassan ismét leül a kanapéra, úgy tűnik, mintha a térde már nem tudná megtartani.

– Lana… soha nem hittem volna, hogy egyszer majd úgy szeret valakit, ahogyan én szerettem Marcust. Azt hittem, összetörték azok a gazemberek. Azt hittem, elloptak mindent a szívéből. Csupán egy dolog tartotta életben: az a tűz, amit a színtiszta, hamisítatlan gyűlölet táplált. – Felpillant, és ismét rám néz. – Szerette magát. Két lehetséges jövőt képzelt el, hogy hogyan végződhet ez a dolog. Az egyikben maga ugyanúgy szereti őt, ahogyan ő magát, és mellette áll, bármi történjék is, úgy átérzi a fájdalmát, mintha a sajátja lenne. Sajnos maga a másik utat választotta, és ezzel engem igazolt, bár minden erőmmel azt akartam, hogy megcáfolja a véleményemet.

Még mindig nem találom a megfelelő szavakat. Jake szeméből továbbra is ki-kicsordul néha egy könnycsepp, és közben megvetőn néz rám.

– Az igaz szerelem? Amivel Lana magát szerette? Az a fajta felülemelkedik mindenen, amit az ember másokkal tesz, és a lelkek összekapcsolódnak benne. Lana megmentett egy gyereket. Aztán mindent kockára tett, hogy megmenthesse magát. Számtalan nőt megóvott, amikor megölte Plemmonst. Ennek ellenére még mindig szörnyetegnek látja, mert nem felel meg a maga általános erkölcsi normáinak. A maga szemében jobb örökre áldozatnak maradni, soha nem találni meg a békét, mert az igazi szörnyeteg talán egy olyan kéztől hal meg, amelyik nem mutat könyörületet.

– Hol van Lana? – kérdezem halkan, igyekszem nem felzaklatni még jobban.

– Ha azt akarja, hogy megtalálja őt, majd hagyja, hogy rábukkanjon. De nem fog leállni, csak mert maga már ismeri a személyazonosságát. Marcus, ez az önzetlen, szeretetteljes, csodálatos ember csupán egyetlen önző dolgot kért egész életében, és én inkább meghalok, mint hogy megtagadjam tőle ezt az egyetlen kérést. És ezzel Lana is így van. Marcus azt akarta, hogy bosszút álljunk, ezért meg fogja kapni a bosszúját.

– Hol van Lana? – kérdezem ismét.

– Hagyta, hogy a történet szépen kirajzolódjon, finoman és lassan terelgette magát az igazság felé, hagyta, hogy megeméssze… mindazt a kínzást, amit el kellett viselnie.
A fájdalmat, amivel a családja szembekerült. Minden létező dolgot megváltoztatott, hogy magához igazítsa a reményeit. Gratulálok, hogy ezek után így elbaszta!

– Hol van, Jacob? – mordulok rá.

Rám néz, és gúnyos mosolyra húzódik a szája.

– Jobban szeretem a Jake-et – feleli. – És már elvesztette. Lana meg én nagyon régóta fáradhatatlanul dolgozunk azon, hogy ezt az egész várost profilozzuk. Megjósoltunk minden létező reakciót, ahogyan a kulcsfontosságú szereplők reagálhatnak. Minden végkimenetelre felkészültünk, tíz lépéssel mindenki előtt járunk. Az, hogy maga tudja, kik vagyunk, nem fog segíteni. Valójában, ha elmondja nekik, hogy ő Victoria, és az én segítségemmel visszatért a halálból… az egész városban kitör a pánik.

Összeszorítom az állkapcsom, úgy nézek mereven a szemébe.

– Hol. Van. Lana?

– Az már nem tartozik magára – feleli elutasítón. – Csak azért jöttem ide, hogy az ő nevében elmondjam ezt magának, mivel a lehető legrosszabb dolgot tette vele, amit csak tehetett: elhallgattatta. Nem volt hajlandó meghallgatni. Most már csak azon imádkozom, hogy én elég legyek neki ahhoz, hogy tovább akarjon élni.

Felemelem a fegyverem, és rászegezem, bár eszem ágában sincs meghúzni a ravaszt.

– Hol van Lana? Nem fogom még egyszer megkérdezni.

A tekintete jéghidegre változik.

– Ahogy már mondtam, minden helyzet összes lehetséges végkimenetelére felkészültünk. – Lassan felemeli a kezét, mintha a feje mögé akarná tenni, ehelyett a két fülébe tesz valamit. – Elmondanám, hogy még azt is megjósoltam, mennyi ideig fog tartani ez a beszélgetés.

Mielőtt egyáltalán rákérdezhetnék, egy magas, áthatóan éles hang támadja meg a fülem. Elengedem a pisztolyt, a kezembe fogom a fejem, ami úgy remeg, mint egy vadul püfölt dob. A hang térdre kényszerít, egyszerűen elviselhetetlen a fülemnek. Összeszorítom a szemem, és próbálok valahogy felállni.

Aztán ugyanolyan hirtelen abbamarad, mint ahogy elkezdődött, és bár a hallásomnak kell még néhány perc, hogy teljesen visszatérjen, azonnali megkönnyebbülést érzek. Kinyitom a szemem, látom, hogy Jake már nincs itt. Ekkor pillantom meg azt a dobozt a falon, ami így megbénított.

Tényleg kibaszottul mindent megtervezett az utolsó apró részletig, ahogyan Lana is. Ő viszont egy másik végkifejletben reménykedett.

Az agyam olyan, mintha turmixgépbe tették volna. Minden összekavarodott. A fent lent van. A jobb bal oldalon.
A jó most a rossz.

Mielőtt visszafoghatnám magam, a falba bokszolok, nem törődve a karomba hasító, égető fájdalommal, mihelyt az ízületeim a kemény falba ütköznek.

Jóval azelőtt megtanultam uralkodni az érzelmeimen, mielőtt beálltam volna az FBI-hoz. Megtanultam elrejteni a haragomat. Megtanultam közömbösséget mutatni kifelé. Megtanultam visszafogni mindenfajta erős érzelmet.

De ma nem megy.

Széthullok. Mindent feldúlok ebben a házban, mert kitépték a szívemet a mellkasomból. Tizenöt év óta most először török-zúzok és tombolok.

2. fejezet

„E bűnben estek el az angyalok.”{1}

William Shakespeare

LANA

Alyssa Murdock elfintorodik, amikor belekortyol az innivalójába. Fogalma sincs arról, hogy figyelem a fák közül. Valahányszor felcsúszik a pólója, látom a véraláfutásokat és a zúzódásokat a hátán.

Ám hallani valamit, és látni is, két különböző dolog.

Az áldozataim közül nagyon kevésnek volt gyereke. Alyssa az egyetlen olyan utód, aki nem felnőtt.

Nyolcévesen még csak gyerek, de túl sok bántást szenvedett már el, és túl sok seb van a szívén. Bármennyire szörnyű volt is az én életem, nekem egyszer sem kellett elviselnem az apám haragjának a fizikai megnyilvánulását. Soha nem ütött meg. Mindig rajongva szeretett, ahogy egy gyereket kell.

Greg Murdock viszont túl sokszor ütötte meg a lányát.

Éppen ezért feljebb került a listámon.

Elfordulok, és hagyom a kislányt, hogy elrejtse a sérülések nyomait a barátai elől, akikkel együtt játszik a lombházban. Felteszem a kapucnit a fejemre, és elindulok a rejtekhelyemről az árnyékban.

Hadley száma villog némán a telefonom kijelzőjén, megint hív, de ismét nem veszem fel. Aztán megpillantom az üzenetét, és bűntudat hasít belém, bár most egyetlen érzés sem tudja áttörni a szívem köré vont páncélt.

HADLEY: Logan tudja!

Tudom, hogy aggódik értem, ezért hívogat folyton. Ebben a pillanatban azonban nem bízom magamban annyira, hogy bárkivel is szóba álljak.

Amióta Jake korábban elment, már felszáradtak a könnyeim, és minden pillanattal vastagabb lesz a jégpáncél a szívemen.

Ismét túlélő üzemmódba kapcsolok, mindent kizárok a tudatomból, hogy ne fulladjak bele a fájdalomba. Ha megengedném magamnak, hogy bármit is érezzek, soha nem tudnám abbahagyni a sírást.

Most pedig nincs idő a könnyekre.

ÉN: Tudom. Vigyázz magadra! Miattam ne aggódj!

ÉN: És köszönöm, hogy elfogadtál és megértettél engem.

Az ujjamat egy ideig csak a képernyő fölött tartom, habozva, hogy elküldjem-e ezt az utolsó üzenetet, aztán végül rányomok a küldésre. Kikapcsolom a telefont, és kiveszem belőle az akkumulátort. Ezután visszamegyek abba a házba, amit elfoglaltunk, mivel tudjuk, hogy a Dalia család csak a karácsonyi ünnepek alatt és a nyári szünetben tartózkodik itt.

A ház félreeső helyen áll, vastag erdősáv rejti el a főútról, csupán egy keskeny kocsibejáró vezet az épületig. Ráadásul szenzorok riasztanak minket, ha valaki áthalad a fák között.

Közeledik a vég.

De szinte mintha már nem is érdekelne.

A szenvtelenség csupán a túléléshez szükséges zsibbadt állapot egyik következménye.

Egy autó halad el mellettem, miközben a hosszú kocsibejárón sétálok. Felnézek, és Jake-et pillantom meg a volán mögött. Elfordítom a tekintetem, mert fürkészve figyel, méreget, aggódik a szándékaim miatt most, hogy a fény hivatalosan is kihunyt bennem.

A bátyám feláldozta az életét, hogy megmentse az enyémet. Most, hogy Logan már nincs mellettem, még mindig tartozom Marcusnak annyival, hogy életben maradjak, még akkor is, ha ez már csak egy lélek nélküli, üres vegetálás. Már nem hajt többé semmi, hogy ez a bosszú legyen a legfőbb célom.

Most csupán az a legfontosabb, hogy végigcsináljam ezt, teljesítsem a bátyám utolsó kívánságát, aztán végleg magam mögött hagyjam a múlt minden fájdalmát.

Jake továbbmegy, majd lefékez, és megáll a kocsibejáró végén. Kiszáll, és elindul egyenesen felém.

– Szóval ismét eltűntél az erdőben? – kérdezi.

– Felderítést végeztem. Ma este lecsapok Murdockra.

– Ma este? – kérdezi, a hangja egyértelműen aggodalmas.

– Valakit meg kell szúrnom, őt pedig le kell szúrni. Úgy tűnik, kölcsönösen segíthetünk egymásnak – jegyzem meg szárazon.

A karomat megragadva megállít, ezért belenézek az aggódó szemébe.

– Lana, tarts egy kis szünetet, hogy rendezd a soraidat! Logan…

– Logannek sosem kellett volna belépnie az életembe – közlöm hidegen, nem törődöm a szívembe hasító fájdalommal.

Ellenállok a kísértésnek, hogy megdörzsöljem a mellkasomat, mert tudom, hogy az elárulna, ezért inkább bemegyek a házba. A legjobb barátom szorosan a nyomomban követ. Amikor megfordulok, gyűlölöm, amit a szemében látok.

Határtalan részvét tükröződik benne.

– Ezt látnod kell – mondja, és előveszi a telefonját. – Beszéltem Logannel.

Elkerekedik a szemem, és leesik az állam.

– Micsoda?! Miért vállaltad ezt a kockázatot?

– Nem kockáztattam semmit, különben pedig miattad nem létezik olyan, hogy túl nagy kockázat. A te szavaidat nem volt hajlandó meghallgatni, ezért rákényszerítettem, hogy engem meghallgasson. – Elfordul és elmegy, én azonban utánaszaladok.

Sűrűn pislogok, hogy ne csorduljon ki a könnyem, amit egész nap igyekeztem visszatartani.

– Nem volt jogod hozzá! – mordulok fel.

Jake megpördül, szembefordul velem, és hátrafelé lépkedve megy.

– Mire engem megtalált, már magától rájött a jó részre. Ne aggódj, Lana! A te szabályaid szerint játszom a játékot.

Földbe gyökerezik a lábam, újra hideg érzés tölt el, gátat szab a könnyeknek, amik már majdnem kibuggyantak a szememből. Jake alighanem észreveszi, mert elfintorodik.

– Én nem játszom már semmilyen játékot, és többé nincs jutalom a végén.

Jake felnyög, amikor elmegyek mellette.

– A francba, Lana! Nem így értettem, és ezt te is tudod.

– Igen, tudom. Most megint el kell mennem futni, aztán majd beszélünk a ma esti gyilkosságról.

Megfogja a csuklómat, ám ezúttal reagálok rá. Kicsavarom a karját, leteperem a nappali padlójára, és ráülök a hátára. Felnyög, amikor leszorítom, minden izmomat megfeszítve igyekszem lefogva tartani.

– Hogy lehet, hogy mindketten ugyanazokra az órákra jártunk, és te egy kibaszott mester lettél, amíg én még mindig csak maximum középszerű harcos vagyok?

Akaratom ellenére megrándul a szám sarka, és felolvad egy kicsit a páncél.

– Ugyanazért, amiért én is ugyanazokra a számtechórákra jártam, mint te, és én még a mobilomat is alig tudom kezelni, miközben te virtuális birodalmakat építesz fel.

Rám mosolyog, én pedig lemászom róla, és felsegítem a földről. Amikor lehervad a mosoly az arcáról, tudom, hogy megint komolyra váltunk.