Sequoia Nagamatsu

HOW HIGH WE GO

IN THE DARK

A SÖTÉTSÉG HATÁRAI

Kossuth Kiadó

Tartalom

GYÁSZBESZÉD 30 000 ÉV MÉLYSÉGBŐL

A NEVETÉS VÁROSA

AZ EMLÉKERDŐN ÁT

MALACFIÚ

ELÉGIA HOTEL

UGAT, HOZD VISSZA, MONDD, HOGY SZERETLEK!

HANYATLÁSOD DALAI

ÉLET AZ ESEMÉNYEK HORIZONTJÁN

EGY GALÉRIA, EGY ÉVSZÁZAD, EGY KIÁLTÁS, EGY ÉVEZRED

AZ ILYENEK VOLTUNK BULI

MELANKÓLIKUS ÉJSZAKÁK EGY TOKIÓI VIRTUÁLIS KÁVÉZÓBAN

MIELŐTT BELEOLVADSZ A TENGERBE

SÍRBARÁTOK

A LEHETŐSÉGEK TÁRHÁZA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Craig Nagamatsu emlékére
1958–2021

GYÁSZBESZÉD 30 000 ÉV MÉLYSÉGBŐL

Szibériában az olvadó talaj egy összeomlás szélén álló mennyezetet alkotott, amelyet átitatott a megolvadt jég és az őskori mamutok szétmállott maradványai. A kilométer hosszú Batagaika-kráter szélessége a hőmérséklet emelkedésével egyre csak nőtt, mintha valamely istenség kicipzározta volna a hófödte mocsárvidékeket, felfedve a gyapjas orrszarvúkat és más, kihalt vadállatokat. A csapat egyik biológusa, Makszim, és a helikopter pilótája egy rézszínű hasadékra mutatott a földön, melybe a lányom zuhant nem sokkal azelőtt, hogy felfedezték volna egy 30 000 évvel ezelőtt élt lány maradványait. Tettünk egy kört a lombkoronáig érő, vörös geodéziai kupolákból álló kutatóbázis felett, aztán leszálltunk egy tisztáson. Makszim segített kikászálódnom a helikopterből, majd felkapta a táskáimat és egy zsák levelet a gép hátuljából.

– Mindenki szerette Clarát – jegyezte meg. – De ne vegye rossz néven, ha az emberek nem beszélnek róla. A legtöbben magunkban tartjuk az ilyesmit.

– Én csak segíteni jöttem – feleltem.

– Hogyne, természetesen – bólogatott Makszim. – Van itt nyilván más is… – Fél füllel hallgattam, miközben a vidéket tanulmányoztam. Mélyeket lélegeztem a levegőből, ami olyannak tűnt, mint az alattunk eltemetett fosszíliák, amelyek csapdába estek az időben. Elmagyarázta, hogy miközben idefelé repültünk, karantén lépett életbe. Senki nem számított rá, hogy eljövök befejezni Clara munkáját, pláne nem ilyen hamar.

Belülről a bázis központi kupolája a nagy képernyős tévével, a lekoszlott fekvőfotelekkel és egy halom félkész sajtos tésztával olyan benyomást keltett, mint egy kollégium közösségi helyisége, és a szaga is pont olyan volt. A falakat topográfiai térképek és filmplakátok egyvelege borította – a Csillagok háborújától kezdve a Micsoda nő!-n át A lé meg a Loláig mindenféle filmé. A harmonikaszerű folyosókon végignézve kócos emberek bukkantak fel a szobákból és a laborokból. Egy lila széldzsekit és futónadrágot viselő nő száguldott keresztül a termen.

– Julija vagyok. Üdv a világ végén! – köszöntött, majd eltűnt a nyolc alagút egyikében, amelyik a központi kupolából eredt, és egy méhkas celláihoz hasonló hálófülkék tagolták. A csapat tagjai felkeltek munkaállomásaikról, és lassan egy tucat kutató áporodott szaga ölelt körbe.

– Figyelem, emberek, ő a díszvendégünk, dr. Cliff Miyashiro a Kaliforniai Egyetemről, régész és evolúcióbiológus professzor – szólalt meg Makszim. – Ő fog kisegíteni minket Clara felfedezésével kapcsolatban. Tudom, hogy mi laborpatkányok még furcsábbak leszünk most, hogy nem hagyhatjuk el a bázist, ennek ellenére próbáljatok meg kedvesek lenni!

Makszim biztosított róla, hogy a karantén csupán elővigyázatosság, mivel a csapatnak sikerült vírusokat és baktériumokat újraélesztenie az olvadó permafrosztból. Szerinte a kormánytisztviselők túl sok filmet néznek. Standard protokoll. Az állomáson senki nem tűnt betegnek vagy aggodalmasnak.

Ezt követően hamarosan kéretlen beszámolókat hallgathattam meg arról, miként élt Clara a bázison: hol itta a kávéját a sarki fényben gyönyörködve; milyen útvonalon kocogott a botanikussal, Yuliával; milyen asztali aromaterápiás lótuszszökőkutat használtak Dave-vel, az epidemiológussal a reggeli jógáikhoz; melyik rekeszben tartotta a hófelszerelését, ami tulajdonképpen most már az én felszerelésem, mivel nagyjából hasonló a méretünk. És meséltek arról is, hogy amikor valakinek születésnapja van, a csapat egy része ellátogat a legközelebbi nagyvárosba, Jakutszkba, hogy karaokézzanak és egy pillanatra elfeledhessék, hogy a körülöttük lévő épületek szép lassan belesüllyednek az ősi mocsárba.

– Meg tudná mutatni nekem valaki a lányt? – kérdeztem. Egy pillanatra tapinthatóvá vált a csend. Az egyik kutató a konyhában elpakolta a műanyag poharakat és az üveg whiskey-t, amit minden bizonnyal azért vett elő, hogy köszöntsenek vele. A főleg flanel- és gyapjúruhát viselő, kócos tudósok csapatától olyan érzésem támadt, mint egy hónappal korábban Clara búcsúztatóján, amikor a templom megtelt a barátaival és munkatársaival, akikkel javarészt még sosem találkoztam. Felsorakoztak, én pedig kezet ráztam velük, miközben elmondták nekem és a feleségemnek, Mikinek, hogy mennyire sajnálják. Egy kék tüsihajú férfi azt mesélte, egyszer egy csillagrendszert tetovált Clara hátára: egy lila bolygót, ami körül három vörös törpe keringett, és teljesen elvetemültnek nevezte. A régi szomszédaink felemlegették, hogy Clara sokszor vigyázott az iker lányaikra, és segített nekik magabiztosabban hozzáállni a matekhoz. Egy kopasz úriember pedig, aki a projektvezetője volt a Nemzetközi Bolygómentési Alapnál, átnyújtotta nekem a névjegykártyáját, és meghívott, hogy folytassam a lányom munkáját Szibériában. Az összegyűltek távozása után szorosan átöleltem Mikit, és újranéztük a korábban levetített képeket, amiket én válogattam össze. Megállítottam a lejátszást egy fotónál, ami a hároméves Claráról készült a nevelőotthonban. Az a lila kristályfüggő volt nála, amit az örökbefogadásakor viselt. Megesküdtünk volna rá, hogy a szemében apró csillagok gyúltak, valahányszor csak a kristályt bámulta.

Odakint, a ravatalozó előtt, az utcákon lüktető hőhullámokkal mit sem törődve az unokánk, Yumi a másodunokatestvérével játszott. Éreztem, ahogy kelet felől, a lángokban álló Marin Headlands irányából füst kezdi ellepni a környéket.

– Úgy tűnik, a lányunknak soha nem volt ránk igazán szüksége – szólalt meg szinte suttogva Miki. – Yuminak viszont igen.

Megszorítottam a zsebembe gyűrt névjegykártyát.

A kutatóbázison Makszim kivezetett a csapat kínos pillantásainak kereszttüzéből, és a mumifikálódott maradványokhoz kísért, amit Clara fedezett fel a halála előtt.

– Annie az elkülönítőben van – közölte a férfi.

– Annie? – kérdeztem vissza.

– Julija imádja a Eurythmicset, a szülei még mindig a nyolcvanas években élnek. Annie Lennoxról nevezte el a testet.

Az elkülőnítőt a csontlaborról választották le, egy műanyag fóliát ragasztva fel a plafontól a padlóig. Makszim egy doboz nitrilkesztyűt és egy légzőmaszkot nyújtott át nekem.

– Más egyébre nincs meg az anyagi keretünk – mentegetőzött –, ugyanakkor próbálunk figyelni a kórokozókra, amiket esetleg hordozóként magunkkal vihetünk. De az esetek 99 százalékában valószínűleg felesleges aggódnunk – tette hozzá.

– Értem – feleltem kissé megdöbbenve a cowboyos attitűdjén.

– Néhány kollégánk innen nagyjából ezer kilométerre a Pleisztocén Parkban sikeresen újraélesztette a helyi kihalt bölényeket és az őshonos növényvilágot. Minél kiterjedtebb a növényzet, és minél több nagy testű állat tömöríti a sztyeppéken a termőtalajt, annál jobban megőrizhető a felszín alatti jég. Ami pedig segít, hogy a múlt a múltban maradjon.

Két réteg kesztyűt húztam, felvettem a maszkomat, és átléptem a fóliák közti nyíláson.

Annie az oldalán pihent, magzatpózban, egy fémasztalon.

Feljegyzések az előzetes külső vizsgálatról: Pubertás előtt álló H. S. Sapiens feltételezhetően Neander-jegyekkel – enyhén kiálló szemöldökcsont. Hozzávetőlegesen hét- vagy nyolcéves. 121 centiméter magas, 6 kilogramm (nagyjából 22 kilogramm lehetett életében). Halántékán vöröses-barnás hajmaradványok. A bal alkarján tetoválás – három fekete pont, körülöttük egy ponttal elválasztott fekete kör. A testet különféle, prémeknek tűnő anyagokból varrott ruha borítja. Az öltésekbe nem őshonos kagylókat fűztek – további vizsgálatuk szükséges.

A szeme körüli szövetek összeráncolódtak, mintha a napba nézne. A szája mentén a bőr elkezdett visszahúzódni, fájdalomteli sikolyra vonva az arcát. Nem tudtam megállni, hogy ne a fiatal Clarára gondoljak, vagy Yumira, aki nagyjából a maradvánnyal egyidős lehetett, ahogy a kopár síkságokon átkelve nagyvadra vadásznak, vagy hatalmas sztyeppei oroszlánok és farkasok üldözik őket. Végigsimítottam a lány ökölbe szorított kezein.

– Kibaszott nagy rejtély – szólalt meg Makszim mögém lépve. – Az itteni kutatásunk nagyrészét a Nemzetközi Bolygómentési Alappal partnerségben finanszírozzák. Bőven akad munkánk a talaj- és jégmagmintákkal, meg a néha felbukkanó ősi állati maradványokkal, de hazudnék, ha azt állítanám, nem vonja el a figyelmünket Annie és a többi test, amiket a barlangban találtunk. És persze ott van az az azonosítatlan vírus is, amit Dave az előzetesen levett mintákban talált.

– Lefuttattatok bármilyen vizsgálatot, vagy teszteltétek a mintákat? Például a kagylókat…

– Amik egy apró, a Földközi-tengerben őshonos vízicsigától származnak. Trivia monacha. Már hatvanezer évvel ezelőttről is találtak bizonyítékot arra, hogy a Neander-völgyiek és a korai emberek Szibériában, az Altaj-hegységben éltek, de ennyire északon még soha nem akadtak nyomukra. Rendkívül szokatlan az a komplexitás, amivel a kagylókat az anyagba szőtték. Őszintén szólva, ezt a hímzést még a nagyanyám is megirigyelné.

– Nagyon különös, hogy egyedül Annie-nek van ilyesféle ruházata. A nyomok alapján, a barlangban talált többi testet egyszerű szőrmeruha fedte. Az állomásról átküldött anyagok olvasása után több kérdésem lett, mint válaszom – közöltem.

– Nagyon vártuk már, hogy valaki elvállalja a feladatot, és megfejtse Annie történetét. Clara saját bevallása szerint az állatok miatt volt itt. Szerette volna megérteni a jégkorszaki biomot, hogy esetleg újraalkothassuk. De mindig úgy tűnt, mintha valami mást keresne. Sokkal többet időzött az ásatáson, mint bármelyikünk. És olyasvalakihez képest, aki a föld mélyének rejtelmeivel foglalkozott, rengeteg időt töltött az eget bámulva. Lefogadom, hogy Annie-t is a saját munkája részének tekintette. Mindig arról beszélt, hogyan menthet meg minket az ismeretlen múlt. Tudós létére sokkal inkább egy költő vagy filozófus módjára álmodozott.

– Az édesanyja művész, ezt tőle örökölte – válaszoltam. Gyerekként Clara egész délutánokon keresztül a faházában alkotott. A tanárai zseninek tartották, és mi igyekeztünk biztatni, amennyire csak tudtuk. Csillagködökről írt beszámolókat zsírkrétával. Egész listákat találtunk azokról a csillagképekről, amiket felismert, meg mítoszokat azokról, amiket ő talált ki, a Plejádok unokatestvéreiről, és a vízirigóról, ami nem volt sem túl nagy, sem túl kicsi, hanem éppen megfelelő méretű.

– Ezt el tudom képzelni – jegyezte meg Makszim. – Általában könnyű megismerni az embereket errefelé, de Clara zárkózott volt. Elég sokat kellett kutatnunk a holmijai között, hogy egyáltalán megtaláljuk az elérhetőségedet.

– Csak a munkájának élt.

Mindketten Annie-re pillantottunk, akinek sikolya szinte betöltötte a laboratórium csendjét.

Makszim bólintott, és azt javasolta, hogy pihenjek le egy kicsit a hosszú út után. Clara holmija egy dobozban vár rám a hálófülkéjében, tette hozzá.

Amikor elindultam Szibériába, a már majdnem tízéves unokám, Yumi szipogva búcsúzott tőlem a reptéren, habár azt állította, hogy semmi baja. Miki újra megkérdezte, egészen biztos vagyok-e benne, hogy ezt akarom csinálni. Legalább várj pár hónapot, mondta, hogy ne télen menj. De tudtam, hogy ha otthon maradnék, végül határozatlan időre elhalasztanám az utazást, a lányom szelleme pedig elhalványulna ezen a távoli vidéken.

Soha nem tudtam elképzelni a helyet, ahova Clara saját döntéséből elvonult az utolsó éveire. Mikor Yumi megkérdezett minket Mikivel, hogy hol van az anyja, megmutattuk neki a térképen, képeket kerestünk a Google-ben a Batagaika-kráterről és Észak-Szibériáról. A feleségem segített Yuminak papírmasé diorámákat készíteni a tájról, amiket aztán apró játék bölényekkel, dinoszauruszokkal és a családunk 3D-nyomtatott figuráival népesítettek be. Egy olyan expedíción jártunk, ahol nem számított az idő.

– Édesanyád nagyon szeret téged – biztosítottam az unokámat. – Fontos munkát végez. – Egy részem hitt is ebben. Ám amikor legutoljára mind együtt voltunk, ultimátumot adtam Clarának, hogy haza kell jönnie, mert ez nem fair sem Yumival, sem velünk szemben. Eltekintve a képeslapoktól és a Yumival közösen megejtett, alkalmankénti videóhívásoktól, több mint egy éven át nem beszéltem személyesen a lányommal.

Még mielőtt megtudtam volna, hogy Clara egy nemzetközi kiküldetés részese, úgy képzeltem, hogy egy jurtában húzza meg magát, és állatbőrökbe takarózva alszik el a Tejút andalító fényében. Most már látom, hogy a hálófülkéje egy háromszor tíz méteres kuckó volt, az egyik kupola falába ágyazva. Hőtartó polárral bélelt, LED-világítással, könyvespolcokkal, egy összecsukható munkaállomással, és egy tárolásra használt rakodóhálóval. Átkutattam az egyik rakodóhálóba dugott vászonzsákot – ruhákat szedtem elő belőle, egy neszesszert, az egyik katasztrófanaplóját, egy személyes naplót, egy régi iPodot, továbbá néhány műtárgyat, amikre az utazásai során tett szert. De Clara kristály nyakláncát, amit a legjobban szerettem volna visszaszerezni, sehol sem találtam. Felhúzódzkodtam az emeletes ágyára, levettem a túrabakancsomat, aztán belestem a matracok alá és a szellőzőrácsok mögé, azokra a helyekre, ahová biztonságba helyezhette a láncot. Égett a lábam a hosszú utazástól, és sajtszagú bűz lengte be az egész hálót, keveredve az állomáson terjengő cigaretta és izzadságszaggal. Kényelembe helyezkedtem, először azóta, hogy elindultam Amerikából, és böngészni kezdtem Clara iPodját, megállva Gustav Holst A bolygók szvitjénél. A Jupiter tétel diadalmas kürtjei egy boldogabb időbe repítettek vissza, amikor a lányom érdeklődését még a csillagok kötötték le. Mint amikor ragaszkodott hozzá, hogy a harmadikos Naprendszer-projektjének méretarányosnak kell lennie, vagy amikor bajba került a tudóstáborban, amiért kitalált egy történetet a Plejádok elveszett csillagtestvéréről, ami egykor az ősi Afrika egén látszott. Vajon mire gondolhatott Clara, amikor felnézett a tundra szürkesége fölött táncoló kozmoszra? Felvettem a naplóját, belelapoztam, és próbáltam visszaemlékezni a hangjára.

3. nap: Elképesztő, hogy a kráter belsejében már most zöld foltok keltek életre. Mamutagyarak bukkannak elő a sárból, miközben új növényzet ereszt gyökeret körülöttük. A gyakori földcsuszamlások és az olvadó jég ideiglenes patakokat hoztak létre, és az egész terület egy mosógéppé vált, ami összekeveri az újat és az ősit. Itt mindenki tisztában van vele, mi forog kockán. Nehéz figyelmen kívül hagyni a Földet, amikor lassan instabillá válik alattad, míg alszol, mikor olyan titkait fedi fel előtted, melyekre soha nem kérted, soha nem vágytál rájuk. Az első éjszakámon odakint álltam és figyeltem. És talán csak a képzeletem játszott velem, de megesküdtem volna rá, hogy hallottam a talaj kavargását, a millió halott bogár, az előemberek és farkasok táncát.

27. nap: A vadonban a legtöbb szülő az élete árán is védi a kölykeit. Bizonyos szinten tudom, hogy a szüleim is megértik ezt. Nem válaszolok az üzeneteikre, mert mindent elmondtam már, amit el kellett mondanom. Hiszek benne, hogy Yumi hallja a Föld dalát, amikor alszik. Hinnem kell benne, hogy érti, miért nem lehetek ott a fellépésein, a focimeccsein és a többi eseményen. Minden rendben lesz vele. A kollégáimnak is vannak gyerekei. Azt mondják, a gyerekeik nem értik őket, vagy nem állnak olyan közel egymáshoz, mint szeretnék. Mi viszont azért vagyunk itt, hogy biztosítsuk, hogy ők, meg a gyerekeik és az unokáik még képesek legyenek lélegezni és álmodozni – és ne kelljen olyan sok fajtól búcsút venniük. Boldog születésnapot, Yumi! Ha valaha is olvasnád ezt, tudd, hogy soha nem felejtettelek el.

Félretettem a füzetet, és visszaraktam az iPodot a vászontáskába, majd észrevettem még valamit a sarokba gyűrve: egy gyapjúzokniba csavart viseltes fényképet, és egy kis faragott bábut. A fotó három évvel ezelőtt készült, amikor Dél-Alaszkában találkoztunk Clarával. Yumi nemrég lett hétéves, én pedig egy négyszáz éves jupik falu feltárásában vettem részt, ami lassan előbukkant a tengerből.

Felismertem a csapat barna lakókocsiját a háttérben, ami az ásatás területén parkolt. Reggelenként odabent ültem, és figyeltem a végzős hallgatóimat, amíg befejeztem az aktuális papírmunkát és a kávémat. Aznap, amikor lefotózták őket, Mikivel épp azt figyeltük, ahogy Clara egy túlméretezett horgászcsizmát húzott Yumira. Bármikor találkozott a kislány az anyjával, ami általában három-négyhavonta esett meg és legfeljebb egy-két hétig tartott, Clara bármit csinálhatott, az Yumi számára csakis jó lehetett.

– Csupán egy hetünk van együtt – mondta nekem Miki azon a reggelen, amikor úgy látta, épp készülök kioktatni a lányunkat. – Ne rendezz jelenetet!

Az ásatás irodájától az asszisztenseim által csak küzdőtérként emlegetett terület szélére sétáltam, és figyeltem, ahogy a lányom és az unokám keresztülgázolnak az iszapon. Clara épp a fókavadászatokról mesélt Yuminak.

– Azt hiszem, elkezdek festeni egy képet Claráról és Yumiról, ahogy így együtt térdig állnak a sárban – szólalt meg a hátam mögött a feleségem. – A következő kiállításomra. Talán ez majd emlékezteti Clarát arra, hogy mennyire szükségük van egymásra.

– Szinte már túl tökéletes kép – feleltem.

– Nézd, nagyapa, egy nagy kaki vagyok! – kiabálta Yumi.

A kaland után Miki visszavitte Yumit a motelbe, hogy rendbe szedjék magukat, én pedig megkértem Clarát, maradjon egy kicsit, hogy beszélhessünk.

– Édesanyád azt mondja, ha itt végeztünk, hazajössz egy időre – jegyeztem meg.

– Legfeljebb egy hétre. Meséltem már neked a szibériai lehetőségről.

– De látod, hogy mennyire hiányzol Yuminak.

Clara megállt az egyik összecsukható asztal mellett, ami a kiöblösödő küzdőtérre nézett. Műtárgyak hevertek rajta szétszórva. Egy fabábura koncentrált, amit az ásatás helyszínén találtunk. Nem lehetett nagyobb egy üdítősdoboznál.

– Érte csinálom – közölte.

– Persze, ezt értem – feleltem. Mindig is büszke voltam rá, hogy mennyire a szívén viseli a lányom a világ sorsát. Iskola után a híreket tanulmányozta, katasztrófák, háborúk, gyűlölködés és jogtalanságok után kutatott az interneten, és mindet leírta a színkódos naplóiba. Egyszer megkérdeztem, mit csinál, mire ő azt felelte, hogy csak próbálja számon tartani a dolgokat. Úgy tűnik, magyarázta akkor, hogy senki nem veszi észre vagy senkit nem érdekel, hogy ugyanazokat a hibákat követjük el. Hogy a gyűlölködés a szomszédok között, vagy a jogtalanságok az államban úgy terjednek, mint méreg az erekben, amíg egy újabb jéghegy le nem omlik, vagy egy újabb állatfaj ki nem hal. Minden összefügg, mondta. Én meg azt feleltem erre, de te csak egyetlen ember vagy, és csak egy életed van.

– Jobban örülnél, ha inkább hazamennék, és esetleg a tanszékeden tanítanék, nem igaz? Délutánonként elmennék Yumiért az iskolába, és úgy tennék, mintha minden rendben lenne. – Feltartotta a fabábut, és az egyszerű faragott mosolyát fürkészte. – Bárki is játszott ezzel, nehéz élete volt, tudod? Valószínűleg elég rövid is.

– Én csak azt szeretném, ha Yumi gyermekkorának része lenne az anyja is – válaszoltam.

– Te és anya nem vagytok abban a helyzetben, hogy számonkérjetek ezzel kapcsolatban.

– Ez nem valami fair – mondtam. Minden alkalommal, amikor Clara ezzel vádolt, úgy éreztem magam, mint egy saját magába forduló gömbászka. Amint lett saját pénze, nem vesztegette az idejét, és a világ legtávolabbi sarkaiba menekült, ahonnan csak képeslapokon és fényképeken keresztül tudatta velünk, hogy még él. A lányom most megfordult, felkapta a vászontáskáját, és az óceán felé indulva faképnél hagyott, kezében a fabábuval. Mire utolértem, már elővette az egyik naplóját.