Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Emma Cline: The Guest

Random House, New York, 2023

Első kiadás

THE GUEST © 2023 by Emma Cline

First published by Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC

Translation rights arranged by AJA Anna Jarota Agency and The Clegg Agency, Inc., USA.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Ibai Acevedo

Hilarynek

1

Augusztus volt, az óceán meleg és napról napra melegebb.

Alex megvárta, míg kicsap a következő hullám, azután belegázolt a vízbe. Amikor már elég mély lett, belevetette magát. Tempózott egy darabig, és a hullámtörésen túl már békés volt a víz.

Innen makulátlannak tűnt a homok. A jellegzetes fény mindent bearanyozott: a tölgyfák zöldjét, a dűnék susogó füvét, a parkolóban sorakozó kocsikat, de még a kuka körül rajzó sirályokat is.

Békés strandolók foglalták el a parton leterített törülközőket. Egy drága bőrönd színére barnult férfi éppen ásított, fiatal anyuka figyelte fel s alá szaladgáló porontyait.

Mit látnának, ha Alexre néznének?

A vízben ő is olyan volt, mint bárki más. Nincs abban semmi, ha egy fiatal nő egyedül úszik. Nem eldönthető, hogy ide tartozik-e vagy sem.

Amikor először levitte magával Alexet a strandra, Simon már a bejáratnál lerúgta a cipőjét. Az alacsony fakerítés tövében felgyűlt cipőkből és szandálokból ítélve mindenki más is így tett. Nem fogják ellopni?, kérdezte Alex. Simon felhúzta a szemöldökét. Ki lopná el a másik cipőjét?

Alexnek mégis ez volt az első gondolata – milyen könnyű lenne idekint elemelni dolgokat. Mindenfélét. A kerítésnek döntött bicikliket. Az őrizetlenül hagyott szatyrokat. A nyitva hagyott autókat, mert senkinek sem volt kedve levinni a kulcsát a partra. Az a hiedelem tartotta fenn a rendszert, hogy hasonszőrűek között van az ember.

Mielőtt elindult volna a strandra, Alex bekapott egyet Simon fájdalomcsillapítójából, mely egy réges-régi hátműtét után maradt meg, és már leszállt rá a jól ismert köd, de a sós víznek is megvolt a maga narkotizáló hatása. Jólesően vert a szíve. Miért van az, hogy az óceánban földre szállt angyalnak érzi magát az ember? A hátán lebegett, csukott szemmel.

Este parti lesz Simon egyik cimborájánál. Illetve: üzlettársánál, Simon összes barátja egyúttal üzlettárs is. Órák vannak még hátra addig. Simon a nap hátralévő részében is dolgozni fog, Alexnek egyedül kell feltalálnia magát, mint mindig, amióta itt vannak, vagyis majdnem két hete. Nem zavarta ez a felállás. Majd minden nap lejárt a strandra. Kitartóan, de reményei szerint észrevehetetlenül apasztotta Simon fájdalomcsillapító-készletét. És ignorálta Dom egyre őrültebb üzeneteit, ami kicsit sem esett nehezére. Domnak fogalma sem volt róla, hogy hol van Alex. A lány először letiltotta Dom számát, ám az folyton új számról próbálkozott. Alex az első adandó alkalommal telefonszámot fog változtatni. Aznap reggel kapta a legfrissebb üzenetet.

Alex

Alex

Válaszolj

Bár összerándult a gyomra az üzenetektől, elég volt felnéznie a telefonról, és újra rendben volt minden. Simon házában van, ahol zöldre látni az ablakokból. Dom egy másik világban maradt, amely talán nem is létezik már.

Továbbra is a hátán ringatózva Alex kinyitotta a szemét, és először elvakította a nap. Azután elnézett a part felé, és megállapította, hogy jóval messzebbre kisodródott, mint gondolta. Hogy lehet ez? Próbált visszaúszni a part felé, de mintha semmit sem haladt volna.

Nagy levegő és megpróbálta újra. Vadul tempózott a lábával, köpülte a karjával a vizet, de nem lehetett eldönteni, hogy közelebb jutott-e a parthoz. Megpróbálta még egyszer, hiába. Közömbösen reszketett előtte a horizont vonala a rekkenő napsütésben.

Itt a vég.

Most megkapja méltó büntetését.

Furcsamód nem tartott sokáig a riadalma. Épp csak átfutott rajta, hogy aztán átadja a helyét a hidegvérű kíváncsiságnak.

Felmérte a távolságot, megfigyelte a szívverését, kiértékelte a tényezőket. Helyzetértékelésben mindig is jó volt.

Ideje taktikát változtatni. Párhuzamosan kezdett úszni a parttal. A teste önálló életre kelve irányította a karcsapásokat. Nem tétovázhatott. Kisvártatva legyőzte a víz ellenállását, közeledett a parthoz, azután már leért a lába.

Kifulladt, az igaz. Sajgott a karja és összevissza vert a szíve. Jól elsodródott.

De életben volt.

Már el is felejtette, hogy félt.

A parton időzők rá se hederítettek. Elsétált mellette egy párocska lehajtott fejjel, kagylókat kerestek a homokban. Gumicsizmás férfi bíbelődött a horgászbotjával. Nevetés szállt Alex felé egy napozósátor alól. Ha életveszélyben lett volna, valaki biztosan a segítségére siet.

Élmény volt Simon ijesztően érzékeny és ijesztően gyors kocsiját vezetni. Alex nem bajlódott az átöltözéssel, és most égette csupasz combját a bőrülés. Még nagy sebességnél, leengedett ablakokkal is fülledt volt a levegő. Milyen probléma várja éppen, hogy Alex megoldja? Semmilyen. Most nem kellett kalkulálgatni, még tartott a fájdalomcsillapító hatása. A városhoz képest ez maga volt a mennyország.

A város. Istennek hála, ez nem a város.

Dom tehet róla, természetesen. De nem csak ő. Már Dom előtt is elromlott valami. Alex márciusban minden csinnadratta nélkül betöltötte a huszonkettőt. Egy visszatérő árpától lefittyedt a bal szemhéja. Az eltüntetésére bevetett sminkkel csak rontott a helyzeten: az árpa újrafertőződött és még hónapokig lüktetett. Végül antibiotikumot kapott rá. Esténként felhúzta a szemhéját, hogy csöpögtessen a szemgödörbe, és akaratlan könnyek peregtek a bal szeméből.

Észrevette, hogy furcsán néznek rá az emberek a metrón meg a behavazott utcákon. Fürkészték. Egy skót kockás moherkabátot viselő nő bosszantóan hosszan nézte, arcán növekvő aggodalommal. Egy nejlonszatyrokat cipelő férfi addig bámulta, amíg le nem szállt.

Mit vettek észre ezek az emberek a kisugárzásában, miféle bűzt árasztott?

Talán csak képzelte az egészet, talán nem csak képzelte.

Húszéves volt, amikor a városba érkezett. Amikor még volt ereje hozzá, hogy hamis nevet használjon, akkor még hitt ezekben a gesztusokban, mert az következett belőlük, hogy amit tesz, az voltaképpen nem is vele történik. Akkoriban még vezetett listákat a helyekről, ahová elment a férfiakkal. Éttermekről, ahol még a kenyérért és vajért is fizetni kellett, s ahol újra összehajtogatta a személyzet az ember szalvétáját, mialatt kiment a mosdóba. Ezekben az éttermekben kizárólag véres, de ízetlen steaket lehetett kapni jó vastag szeletekben. Villásreggelik középkategóriás szállodákban, éretlen eper és a sok gyümölcshústól kásás, gejl gyümölcslé. Elég hamar ráunt a listázásra, legalábbis nyomasztani kezdte valami a listáival kapcsolatban, úgyhogy felhagyott a vezetésükkel.

Most Alex nemkívánatos személynek számított egyes szállodák bárjaiban, és az éttermek között is akadtak kerülendők. Kezdett megkopni a varázsa. Még nem vesztette el teljesen, de számolnia kellett a lehetőséggel. Másokkal is megtörtént, idősebb lányokkal, akiket az ideköltözése után ismert meg. Azok visszakullogtak a szülővárosukba, próbáltak normális életet kialakítani vagy teljesen eltűntek.

Április: Egy étteremigazgató udvariasan megfenyegette, hogy rendőrt hív, miután Alex megpróbálta felíratni a vacsoráját egy régi kuncsaft számlájára. Már nem keresték az állandó kliensei – mióta beköszöntött a végletes őszinteség kora, ez volt az ultimátum a párterápián, vagy a gyerekek születése váltotta ki a bűntudatukat, esetleg egyszerűen ráuntak. Mindez meredek visszaesést eredményezett Alex havi bevételében. Felmerült benne a mellnagyobbítás gondolata. Átírta a hirdetése szövegét, és borsos árat fizetett, hogy az első oldalon ugorjon fel a keresési eredmények között. Csökkentette a tarifáját, azután még abból is engedett.

Hatszáz rózsaszál, állt a hirdetésekben. Hatszáz csók. Csak a legfiatalabb lánykák vágynának hatszázra ezekből.

Alex átesett számos lézerkezelésen: kék fénysugarak villogták be az arcát, miközben nézett kifelé a védőszemüvege mögül, mint valami bús képű űrhajós. Közben új fotókat készíttetett egy izgága művészetszakos hallgatóval, aki szelíden érdeklődött, hogy nem fizetne-e természetben. Volt a fickónak egy ördögien piros szemű nyula, az végig ott szaladgált a stúdióban.

Május: Az egyik szobatársa nem értette, miért fogy olyan gyorsan a szorongásoldó. Eltűnt egy ajándékkártya és egy kedvenc karperec is. Konszenzus született, hogy Alex tette tönkre a légkondicionálót. Tényleg ő volt? Nem emlékezett rá, de lehetséges, hogy így volt. Úgy tűnt, átok sújt mindent, amihez csak hozzáér.

Június: Kétségbeesésében elhanyagolta megszűrni a klienseket, nem foglalkozott sem a referenciákkal, sem a fényképes azonosítással, és nemegyszer lehúzták pénzzel. Egy tag rávette Alexet, hogy menjen taxival a JFK repülőtér melletti szállodához, mondván, majd személyesen megtéríti neki a költségeit, azután nem vette fel a telefont, amikor Alex a járdaszélen toporogva többször is hívta, közben lelassítottak mellette a taxisok, hogy megbámulják, mert fel-fellebbentette a ruháját a szél.

Azután júliusban, miután a szobatársai közölték vele, hogy vagy két héten belül rendezi a lakbérhátralékát, vagy le fogják cserélni a zárat, Dom újra felbukkant a városban.

Dom majdnem egy évig volt önkéntes száműzetésben, mert valami zűrbe keveredett, amiről Alex nem kívánta tudni a részleteket. Domról jobb volt nem túl sokat tudni. Azt állította, hogy többször is volt letartóztatásban, de a börtönt végül megúszta, és homályosan utalt rá, hogy diplomáciai mentességet kapott, miután az utolsó percben valami magas rangú tisztviselő közbenjárt az érdekében. Tényleg azt gondolta, hogy bárki is elhiszi, amiket mond? Többet hazudott, mint Alex, ráadásul indokolatlanul is hazudott. Alex megfogadta, hogy soha többé nem találkozik vele. Aztán Dom üzenetet küldött – végre valaki Alex társaságára vágyott, talán Dom volt az egyetlen ilyen személy. Alex már nem tudta felidézni, hogy miért is félt tőle korábban annyira. Hiszen jók voltak együtt. Dom kedveli őt, vagy nem?

A férfi egy barátja lakásán szállt meg. Szobahőmérsékletű gyömbérsört ittak. Dom mezítláb járkált és lehúzta az összes redőnyt. Az egyik ablakpárkányon matricákkal borított tejszínhabos flakonok sorakoztak, a szemetes tetején egy zacskóban üres üdítős dobozok. A férfi folyton a mobilját nézegette. Amikor felcsöngettek, és csak nem akart elhallgatni a csengő, Dom oda se bagózva heherészett, amíg csend nem lett. Reggel négykor omlettet készített, amihez egyikük sem nyúlt hozzá. Valóságshow-t néztek: a képernyőn látható idősebb nők egy étterem napsütötte teraszán üldögélve szürcsölték a jegesteát és fűtött hangulatú beszélgetést folytattak, drámai kifejezéssel az arcukon. – Sose mondtam ilyet – kérte ki magának a sötét hajú.

– Láttad már ezt a részt? – kérdezte Dom a tévére szegezett tekintettel. Egy plüsspingvint dajkált a karjában, épp a fényes gombszemét nyomorgatta.

A nő a tévében felpattant, még a székét is felborította. – Rohadt idegesítő vagy – csattant fel. – Rohadt idegesítő – ismételte, és bemutatott a középső ujjával. Azzal fújtatva elcsörtetett, az operatőr úgy ugrott félre az útjából.

Megnéztek még két epizódot. Dom a lány ölébe hajtotta a fejét, és drogot nyalogatott az ujjáról. Amikor benyúlt a lány bugyijába, Alex nem tolta el a kezét. Nézték a műsort. Az összes női szereplő mérhetetlenül utálta egymást, így legalább nem a férjüket kellett utálniuk. Egyedül az ölükben trónoló pöttöm kutyák látszottak igazinak: ezeknek a nőknek a kutya a lelkük, állapította meg Alex, kicsi lélek, mely pórázra kötve billeg a nyomukban.

Meddig volt Alex Domnál? Legalább két napig.

És mikor jött rá Dom a turpisságra Alex távozása után?

Szinte azonnal.

Dom gyors egymásutánban négyszer is hívta. Sosem telefonált, mindig üzenetet írt, ezért Alex egyből rájött, hogy hibázott. A férfi megsorozta üzenetekkel.

Alex

Most szívatsz

Mi az isten van

Vedd már

fel

bazmeg

Alex éppen nyugtatókúrát tartott, amikor Dom telefonált: meleg borogatás hűlt múlófélben lévő árpáján, és a házhoz szállított kaja, melytől szaglott a szoba, szerencsére látótávolságon kívül. Akkor viccesnek találta Dom üzeneteit.

Azután Dom másnap hangüzenetet hagyott, majdnem sírt, és nagyon szépeket mondott. A maga tébolyult módján olyan volt, mint egy igaz barát.

Alex végül visszaírt neki:

Most nem tudok beszélni. Pár nap múlva, ok?

Addigra kitalál valamit. Mint mindig. Újra és újra lerázta Domot, aki majd minden nap kereste.

Alex?

Elfajultak a dolgok. Dom újra hívta. Hangüzeneteket hagyott neki. Könnyedre, sőt viccesre vette a figurát, mintha csak valami buta félreértésről lenne szó. Azután egyik pillanatról a másikra agresszívvá vált, még a hangja is olyan regiszterbe csapott, mintha nem lenne épelméjű, és Alex komolyan megijedt tőle. Nem felejtette el, mi történt egy évvel azelőtt. Vagy még annál is régebben, mielőtt Dom elhagyta a várost. Alex arra ébredt, hogy Dom a torkát szorongatja. Alex a szemébe nézett, Dom még jobban szorította. Arckifejezése alapján a férfi koncentrált. Alex nem nézett félre, amíg csak az erős szorítástól be nem csukódtak a szemei.

Megtehetné, hogy telefonszámot változtat, de akkor mi lesz az előre kifizetett hirdetéseivel, amelyekhez ez a szám tartozik? Meggyőzte magát, hogy Dom el fogja unni ezt és keres magának friss húst.

Azután egy reggel a lakásából kilépve Domot pillantotta meg az utca túloldalán. Ott állt a járdán zsebre dugott kézzel. Dom volt az, nem lehetett más. Vagy mégis. Talán csak véletlenül? Alex nem adta meg az új címét a férfinak. Pánik fogta el. Az árpája is visszajött. A szobatársai már átnéztek rajta a közös helyiségekben. Megváltoztatták a wifijelszavát. Kiürítették a fürdőszobaszekrényből az összes gyógyszert, még az ibuprofént is.

Alex nemkívánatos személy lett.

Vacak egy este volt, nem akadt kuncsaftja.

Talán Alex sugárzott magából túlzott kétségbeesést, az emberek megérzik, ha a másiknak kell valami, kiszimatolják a veszteseket. Szüntelenül az üzeneteit nézte, hátha végre kapása lesz, de végül csak Dom neve villant fel a kijelzőn. A férfi felajánlotta, hogy hív neki egy kocsit, és arra próbálta rávenni, hogy találkozzanak a park melletti metróállomásnál. Alex lefordította a telefont.

Már a második szódáját itta whiskyspohárból – jobb nem inni, csak úgy tenni –, amikor nem messze tőle egy férfi telepedett le a bárpulthoz. Fehér inget viselt, és dús haja volt. Alex más körülmények között csak a civilt látta volna benne, akinek az önbecsülése nem engedi, hogy belemenjen bizonyos dolgokba. Az ilyen típusú férfiakra kár energiát pazarolni. De lehet, hogy téves hozzáállás, mindig az azonnali kielégülésre törekedni, hiszen mire is ment vele? Kihagyta a számításból, hogy egy civil védelmet nyújthat neki. Tartós védelmet. Elöntötte az adrenalin: íme egy férfi, aki mindent megváltoztathat!

Ki kezdeményezte a beszélgetést a férfi vagy ő? Bárhogy volt is, a férfi invitálására Alex átült mellé. Megvillant a fickó karórája, ahogy látványosan a zsebébe süllyesztette a mobilját: minden figyelmét Alexnek szentelte.

– Simon.

Rámosolygott Alexre, aki viszonozta a gesztust.

Itt a válasz, a vészkijárat, amire várt.

Alex egyetlen hibát sem vétett, mintha mindig is erre a pillanatra készült volna, és talán így is volt. Hagyta, hogy Simon rendeljen neki egy tisztességes italt. Amikor csak nevetett, szégyenlősen a szája elé tette a kezét. Látta, hogy a fickó észrevette ezt, ahogy azt is, hogy Alex mindössze két pohár fehérbort ivott, és decensen az ölébe terítette a szalvétáját. Könnyen szót értettek egymással. Simon minden bizonnyal átlagos lányt látott Alexben. Egy átlagos fiatal lányt, aki élvezi a városi életet, de semmit sem visz túlzásba: a harmadik pohár bort már visszautasította, ellenben igent mondott egy vacsora utáni kávéra.

Ment minden, mint a karikacsapás. Simon randira hívta. Igazi randira. Azután még egyre. Alex nem is találkozott már más férfiakkal. Került egyes városrészeket. Soha nem hívta fel magához Simont. Nem válaszolt az éjszakai telefonhívásokra. Legyőzte a kísértést, hogy lopjon Simontól: békén hagyta a gyöngyház mandzsettagombjait meg a készpénzét, amit óvatlanul az éjjeliszekrényen hagyott.

Mikor vettek rossz irányt a dolgok – néhány héttel később?

Augusztushoz közeledve Alex még mindig Dom lepattintásával volt elfoglalva, és azon tanakodott, hogy kinél húzhatná meg magát, ha – vagy amikor? – kirúgják a szobatársai. Eltűnt a táskájából a lakáskulcsa – vagy a szobatársai kobozták el? Egész éjjel várakozott, mire a legjószívűbb szobatársa hazakeveredett végre az éjszakai műszakból. Lekonyult Alex láttán, mint újabban mindenki, azután mégis felengedte a lakásba zuhanyozni, de csak zuhanyozni.

Végül Simon sietett a segítségére.

Van egy háza kint a parton, és nagyon örülne, ha vendégül láthatná Alexet augusztus végéig. A szeptember elseji munka ünnepén hagyományosan partit rendez, Alex remekül érezné magát.

Alex úgy lépett le a közösen bérelt lakásból, hogy nem fizette ki tetemes lakbérhátralékát, de kárpótlásul otthagyta nekik a régi ruháit meg az olcsó, farostlemez bútorokat. Nem válaszolt szobatársai telefonhívásaira és üzeneteire, Dom pedig, akit letiltott, majd túléli valahogy. Régi életéből, legalábbis Alex máris így tekintett rá, senki sem tudott Simonról, senki sem tudhatta, hová tűnhetett. Semmilyen módon nem károsított meg senkit.

Egyszerűen eltüntette magát.

A nyár hátralévő részét itt tölti Simonnal, aztán szeptemberben – Simonnak volt egy belvárosi lakása. Már az összeköltözés is szóba jött. Valahányszor Simon a közös jövőre célozgatott, Alex lesütötte a szemét, nehogy túlzott lelkesedése leleplezze. Simon továbbra is abban a hitben élt, hogy Alexnek saját lakása van, és ez fontos volt. Higgye csak azt, hogy Alex önfenntartó, hogy ő, Simon az, aki irányít. Ezen a ponton az önmérséklet volt Alex vezérelve.

Simon.

Alapvetően rendes ember volt.

Fiatalkori fotókat mutatott magáról Alexnek a telefonján, melyeken jóképű volt, az arckifejezése kiéhezett. Most már az ötvenes éveit taposta, még mindig dús hajjal, és remek formában. Ezt a hűtőszekrényét megtöltő laposhalaknak köszönhette, amiket lehetetlenül sok citrommal sütött ki. A személyi edzője elektródákat kötött rá, hogy feszesre sokkolja az izmait, és az egészségmániások körében népszerű jeges fürdőt ajánlott neki, valamint organikus húsok fogyasztását. Simon megszállott fegyelemmel követte az előírásokat, mint aki attól tart, hogy a legapróbb mulasztás is katasztrófához vezethet. Feltehetően igaza is volt. Olykor kirúgott a hámból: leült a kanapéra egy üveg mogyoróvajjal, és módszeresen kikanalazta az egészet, még a kanalat is tisztára nyalta. Azután bánatosan bámult a kiürült üvegre, mint aki személyes sértésnek veszi, hogy nincs benne semmi.

Simonnak volt egy lánya, aki nem vele élt, meg egy exneje az ország másik felében, akivel nem volt rossz viszonyban. Mindig kiment a szobából, ha a lányával telefonált. Caroline a gazdagokra jellemző fényes, sötét hajjal és ápolt szemöldökkel büszkélkedett, és csak tisztítóban tisztítható ruhákkal. Azok közé a gazdag lányok közé tartozott, akik tulajdonképpen sajnálatra méltók, mert mindent meg tudnak vásárolni, egyedül a szépséget nem. Alex egyelőre csak fotókat látott Caroline-ról, erről a sovány, a kezét mindig karba tevő lányról, akinek a mosolya beillett homlokráncolásnak is. Élete álma volt, hogy énekesnő legyen. Alex szomorú jövőt képzelt számára, de ez talán csak kivetítés volt a részéről.

Simon keleti parti háza közel esett az óceánhoz. Hat méter volt a nappali belmagassága; nyílt gerendák, csiszolt betonpadló. Óriás festmények, melyek már méretükből adódóan is egy vagyont értek. Simon műkereskedelemre szakosodott, és Alex kidolgozott egy elgondolkodó arckifejezést azokra a helyzetekre, amikor a férfi fotókat mutogatott neki vagy valamelyik gyűjtő otthonában vacsoráztak. Néha megtippelte a dolgok árát, vagy hogy Simon mit mond majd róluk, ha kettesben lesznek. De bizonyos bekalkulálhatatlan tényezők miatt sosem tippelt helyesen. Olykor megelőzte egy hasonló, az árveréseken gyengén szereplő mű. Vagy lebomló anyagokat használt a művész, és nem lehetett biztosítást kötni a műre. Ha rossz kézben volt korábban egy műtárgy – zöldfülű gyűjtő birtokolta vagy valami informatikai cég vezetője, aki ellen szövetségi nyomozás folyt –, az is ronthatott az értékén. Szüntelenül változó faktorok határozták meg az értéket. A mű olykor csak ötlet volt, e-mailben küldött kép formájában létezett, a gyűjtők pedig úgy adták-vették, hogy élőben soha nem is látták.

Ebben a játékban, amelynek célja meggyőzni a másikat, hogy valami igen sokat ér – e tekintetben nem is különböztek olyan nagyon Simonnal.

Az elmúlt hetek kellemesen teltek. Könnyen beilleszkedett Simon életébe, ami olyannyira rendezett volt, hogy Alexnek elég volt megadnia magát neki. Átjártak a férfi barátaihoz vacsorázni, miután megválaszolták az asszisztensek allergiák után érdeklődő kérdéseit. Nincs különleges kérésem, válaszolta rendre Alex. Legfőbb céljának tűzte ki, hogy kerülje a súrlódásokat. Délutánonként kerti partikra jártak, ahol Alex csupán asszisztált a fehérbort kortyolgató Simon társalgásaihoz. A férfi barátai jellegtelen mosollyal fogadták Alexet, talán azt hitték, hogy már találkoztak, talán összekeverték Simon egy másik fiatal barátnőjével. Biztosra mentek és örülökkel köszöntötték, amivel nem tévedhettek nagyot. Jól érzed magad?, kérdezte valaki, végre Alexhez szólva, ő bólintott, de a kérdező akkor már újra Simonra figyelt. Néha leereszkedők voltak vele, de a lány már rég hozzászokott az ilyesmihez. Annyit ült ő már nálánál kétszer idősebb férfiak társaságában, izzadós, kopaszodó férfiakkal. Tudta előre, hogy meg fogják bámulni, és felvértezte magát a tekintetek ellen.

Simonnal ez most más volt. Alex hozzásimult, és Simon a derekára csúsztatta a kezét beszéd közben. A hazaúton beavatta Alexet a barátai magánéletébe, a rejtett problémáikba. Alex kérdésekkel biztatta, Simon meg csak mosolygott, és kisfiús öröm ült ki az arcára.

Ez a dolog Simon és közte igazi volt. Vagy még az is lehetett.

Napközben Alex tévét nézett a télikertben vagy magazinokat olvasott a kádban, amíg ki nem hűlt a víz. Egyedül járt a strandra vagy Simon úszómedencéjében fürdött. Hétfőn, szerdán és pénteken jött egy asszony takarítani meg a mosást intézni. Alex órákon keresztül menekült szobáról szobára a szótlan, ügybuzgó Patricia elől, aki éppoly közömbösen viszonyult Alexhez, mint a rendetlenséghez.

Nem volt nehéz egy cseppet sem.

Hogy kitöltse az üres órákat, Alex rájárt Simon fájdalomcsillapítójára, bár ezt nem kötötte a férfi orrára. Nagyon jól viselte magát. Ha pohárból ivott, utána azonnal kiöblítette a poharat és betette a mosogatógépbe. Letörölte az asztalról a nedves karikát. Nem dobta le a vizes törülközőjét az ágyra, és mindig visszacsavarta a kupakot a fogkrémre. Számon tartotta, hány pirulát csórt el Simontól, hogy ne bukjon le. Kényeztette Simon kutyáját, Chivast, akinek a férfi rendszeresen a szájára adott puszit.

Amikor Simon üzent, hogy mindjárt végez a munkájával, Alex arcot és fogat mosott. Átvett egy méregdrága pólót, amit Simon vásárolt neki, aztán csak ült és várt, mintha minden nap vége az első randevú lenne.

Megváratta valaha Alex Simont, várt rá valaha a férfi?

Nem. De sebaj.

Mindent egybevetve ezek jelentéktelen engedmények.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A szöveget gondozta Varga Anita

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 580 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Open Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License