Megjelent:

Vörös vihar

Kastély ajándékba – Sisi, a magyarok királynéja 1.

Előkészületben:

Az egyetlen – Sisi, a magyarok királynéja 2.

© Bán Mór, 2024

A borítót Bán Mór ötlete alapján

Oláh Gábor tervezte

Limitált kiadás

© Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

www.hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-24-1

Köszönetemet fejezem ki a sorozat megírásához nyújtott hatalmas segítségért dr. Ujváry Tamásnak, a Gödöllői Királyi Kastély igazgatójának.

VÖRÖS VIHAR

Egy hosszú történet alkonya és hajnala

A Kastély történelmi regénysorozat prológusa

1

Királyi kastély, Gödöllő

1944. december 14.

Az öregember arra ébredt, hogy lángol körülötte a világ. Először csak szemhéján át érzékelte a lobogó fényességet, aztán pergamenszerű, száraz bőrét is megcsapta a kintről befelé áradó, elviselhetetlen forróság.

Recsegett-ropogott minden, s bár hallása már nem volt a régi, az elharapódzó tűz süvítésén túl eljutott tudatáig a torokhangú orosz karattyolás, az öblös üvöltések és a nyomában felharsanó obszcén röhögés is. Kusza, álomból összerendeződő gondolatai kérlelhetetlenül idézték fel az elmúlt nap eseményeit, s az öreg beleremegett a felismerésbe; odakinn, a kastély udvarán a szovjet hadsereg hordái tombolnak.

Szeretett volna felpattanni, de nem ment az olyan egyszerűen. Lassan felült, s szédelegve kinyitotta a szemét. Fájt mindene. Az elmúlt napokat szakadatlan munkával töltötte, a pincékbe, padlásra, a külső lakóépületekbe, istállókba próbálta elrejteni a kastély megmaradt személyzetével mindazt, ami a németek és a környékbeliek fosztogatásai után érintetlen és értékes maradt a kastélyban. Csakhogy, mint hamarosan kiderült, hiába volt minden igyekezet.

Az oroszok elől nem lehetett elrejteni semmit – pontosabban alig valamit.

Olyan rafinériával ásták fel a kerteket, elkapart értékek után kajtatva, olyan mohó vehemenciával kutattak át mindent az épületekben, mintha ennek a háborúnak számukra nem is létezett volna más célja, mint hogy túljárjanak a megszállt ország népének kétségbeesett igyekezetén, és előtúrják utolsó, nyomorúságos értékeiket is, hogy aztán kaján örömmel pusztítsák vagy tulajdonítsák el mindet.

Az öreg nyögve talpra állt. Remegett a lába, és amúgy is minden ízében reszketett. Fűtés már napok óta nem volt a kastély egyetlen épületében sem, s a nyirkos hideg ebben a korban már nem kíméli az embert.

Vén volt, mint az országút; pontosabban vénebb a környékbeli országutak jelentős részénél. Monostory Dénes Nepomuk Istók három év híján száz esztendőt élt meg eddig a napig, s most, hogy nyűtt, szolgálati libériája redőit rendezgette el, arra gondolt, minden bizonnyal hosszúra nyúlt élete utolsó néhány órája vár most rá.

Nem baj, ennek is el kellett jönnie…

Csakhogy a végzet pokolibbnak ígérkezett minden rémálomnál…

A vörös lángtenger odakintről áradt a cselédszobába. Ajtó már nem volt a bejáraton, így a füst és a lüktető forróság akadály nélkül ömlött befelé a hideg, decemberi éjszakából.

Az öregember sajgó csontjait bizarr módon jóleső melegség járta át, s emiatt rögvest el is szégyellte magát. Sokat fagyoskodott, mióta a Wehrmacht teherautói és utolsó pillanatban működőképessé tett Tigris páncélosai csikorogva, nyikorogva elhajtottak a kastély parkjából.

Jól esett most a befelé ömlő forróság. Jól esett, pedig sejtette, hogy ennek mi lesz az ára.

A munka nyolc évtizede alatt beléje ivódott kötelességtudata most sem hagyta cserben. Hiába lüktetett, lobogott körülötte az izzó levegő, hiába recsegett-ropogott odakünn a tűztenger, addig nem hagyta el a cselédszobát, amíg öltözetét a lehetőségekhez képest tökéletesre nem igazította. A nemrégiben még kifogástalan, aszott, hórihorgas alkatára szabott angol posztó, a múlt századokat idéző főkomornyik-öltözet mostanra szánalmasan poros, szakadt képet nyújtott, de ahogy kellő hosszúságúra húzta a kabát alól kilógó ingujjat, s ahogy a kabát szárnyait eligazította kóró lábain, ugyanaz a gondos mozdulatsor volt, mint amivel királyokat, királynékat, hercegeket, bárókat, bankárokat és tábornokokat szolgált ki élete során.

Amikor kilépett az éjszakába, már nemcsak egy aszott vénember volt, aki vizenyős szemeit májfoltos kezével próbálta védeni a forró levegő és a sűrűn bodorodó füst- és koromfelhőktől, hanem a kastély főkomornyikja.

Nem mintha ebben a pokolban szükség lett volna főkomornyikra.

Az udvaron, a parkban, a kastély előtti téren Hieronymus Bosch apokaliptikus vízióit idéző látvány tárult a szeme elé.

Legalább hat máglya égett a közelben, haragos, vörös-narancs lobogással. Máglyák voltak csakugyan; egyenruhás, kipirult arcú szovjet katonák hordák szakadatlanul a tűzre a fát.

Fát?

Mindent, ami a kezük ügyébe került. A kastély ablakain bútorok repültek kifelé, több száz esztendős komódok, rokokó székek, asztalkák. Az összetört alkalmatosságok darabjait rikoltozó, pálinkától és bortól megrészegedett, rongyos katonák hajigálták válogatás nélkül a tűzre.

Az öreg csak állt ott, a cselédszoba előtt, ahová két napja költözött ki a főépületből, és görnyedten bámulta a rémálomszerű jelenetet.

A földön, a tüzek körül orosz katonák hevertek, és a pincéből felhordott boroshordókból vedelték a tokajit. A közelben a fűben márkás konyakos-, whiskysüvegek széttört darabjai csillogtak, vélhetőleg a szalon bárszekrényeiből hordták ki őket.

A zaj fülsiketítő volt.

A tűz ropogásán, a katonák részeg üvöltözésén túl harmonikaszó vinnyogott vonító szláv ének foszlányaitól kísérve. Az ablakokból kihajigált szekrények, sezlonok recsegve törtek darabokra. Emitt megtermett, félmeztelen férfiak hasogatták fejszével darabokra a maradványokat. Arrébb tatárképű, sunyi tekintetű katonák cipelték ki a főépületből a könyvtár becses, bőrkötésű köteteit, és szaggatták darabokra, mielőtt a mindent elnyelő lángok közé hajították őket.

Az öregember szemében könnycseppek gyűltek.

Sok mindent látott már életében, de ilyesmit soha. Csaknem száz esztendőre nyúló élete alatt ezt a kastélyt feldúlták már osztrák, horvát, román, német csapatok, el is loptak minden értékeset, ami csak a kezük ügyébe került, de egyik had sem vetemedett efféle barbarizmusra.

Önkéntelenül is hátrált néhány lépést.

Remegett, szédelgett, és mindenekfölött: félt. De hát mitől tarthat még ebben a nyomorult életben egy kilencvenhat esztendős vénember?

Bizonytalanul nekiindult hát a legközelebbi tűzrakás felé. Megakadályozni nyilván nem tudta a pokoli pusztítást, de tétlenül sem nézhette, mert nem bírta nézni. Gondolkodás nélkül, reszketeg léptekkel csoszogott előre. Egyelőre nem figyelt fel rá senki. A szovjetek kisebb csoportokba verődve vedeltek, és zabáltak valamit a főépületből kihordott porcelántányérokból. Némelyikük fején félrecsapott cilinder billegett, egy tádzsik katona porcelán bilit egyensúlyozott kucsmájába nyomva. A vattakabátok fölött frakkok és nyusztprémmel szegett vadászkabátok feszítettek.

Sikolyok harsantak az éjszakában.

A gesztenyefasor mentén, a hatalmas páfrányfenyő alatt kisebb tumultus támadt egy tűzrakás körül. Az öregember hunyorgott, hogy a lángok rőt fényénél kivehesse, mi történik ott.

A sárban négy lány hevert. Lemeztelenítve vergődtek a katonák kezei között. Mindegyikük előtt sor állt már, a részeg oroszok röhögve vártak a sorukra. A nőket hárman-négyen fogták le, hiába vergődtek, hiába üvöltöttek kétségbeesetten, néhány percenként újabb katona térdepelt a lábuk közé, és hatolt beléjük.

A platán alatt lenszőke, alig tíz-egynéhány éves forma kölyök harmonikázott, szája szegletében tövig szívott cigarettával. Miközben gépiesen rángatta a harmonikát, mintha felhúzták volna, üveges szemmel bámulta a nők megerőszakolását, és közben egyfolytában vigyorgott. Kissé arrébb néhány sötét képű ázsiai öltöztetett a kastélyból kihordott női ruhákba egy sápadt fiúcskát.

Az öregember szíve elszorult. Az egyik fűtő kisfia volt, alig tizenegy esztendős; a neve nem jutott az eszébe. A katonák a fehérneműraktár féltett rejtekhelyén őrzött, százesztendős ruháin tapodtak. A fiúcskára épp Sisi lovaglókabátját erőltették a tatárképűek, s közben egymással versengve rugdosták. Aztán egy főkötőt raktak a rémült kölyök fejére, majd, mintha csak megelégelték volna a cicomázást, egyikük a földre lökte, és a fiú fejét a földbe taposva fogdosni kezdte, mintha valóban leány volna.

Senki sem törődött velük.

Az öregember szeméből immár patakzottak a könnyek. Csak ment előre, tétován, mint egy holdkóros.

Egy zabáló orosz felfigyelt rá, harsányan rákiáltott, aztán csak nevetett, és tömte magát tovább az ezüst merőkanállal.

A legközelebbi tűzrakáshoz hangyajárásként hordták a katonák bentről a könyveket. A főkomornyik önkéntelenül is arra vette az útját. Hatalmas termetű, hájas ember ült a kihordott könyvrakás tetején, és egyenként emelte ki a kupacból a soron következő köteteket. Mindegyiket felcsapta, s mindegyikhez valami trágár kifejezést fűzött, mielőtt undorodva a tűzre hajította volna. Az öregember nem értette, noha beszélt valamelyest oroszul, de ezek itt nem oroszok voltak, tán ukránok vagy beloruszok.

– A könyvek! – motyogta az öregember. – A könyveket ne!

A közelben dülöngélő katonák felfigyeltek rá. Valószínűtlen látványt nyújthatott a pokoli forgatagban, noha ő volt az egyetlen valóságos és ideillő alak. Főkomornyik-öltözete ugyan nem volt kifogástalan, de a koszos, mosdatlan katonák szedett-vedett rongyaihoz képest kirívónak tűnt mégis.

Az egyik szovjet egyenruhás ráüvöltött, s ráfogta a nyakában lógó géppisztolyt.

Monostory Dénes ügyet sem vetett rá.

Átbotladozott egy szekreter roncsain, és egyenesen a tűz mellett terpeszkedő, hatalmas katonához lépett. A közelben állók ujjongva figyelték, valaki egy üres borospalackot hajított felé, de az üveg célt tévesztve a tűzbe hullott.

– A könyvek! – nyögte a kastély főkomornyikja. – Knyígi… Kérem… A könyveket ne…

A hatalmas termetű katona lassan feltápászkodott; úgy bámulta a vénembert, mint egy ugrásra kész ragadozó a védtelenül reszkető prédáját. Torokhangon felmordult, s ezt már az öreg is értette: csúf káromkodás volt, kétségtelenül.

– Ezeket nem szabad elégetni, kérem… Nye harasó…

Maga sem tudta, mit csinál; kivette a katona kezéből a könyvet, és magához szorította.

Hatalmas pofon lett a jutalma.

Az öregember csaknem a tűzbe zuhant. Elterült a sárban; libériája bemocskolódott, aranyozott szegélyét megperzselte a tűz. Orrából, szájából vér patakzott.

– Nem szabad, kérem… A könyveket nem szabad…

A sikoltozás a hatalmas páfrányfenyő irányából felerősödött, és Monostory Dénes a földön fekve rádöbbent, hogy ebben az apokalipszisben semmi értelme a könyveket menteni, miközben gyermekeket és leányokat erőszakolnak halálra alig néhány méterre tőle.

Megpróbált feltápászkodni, de olyannyira erőtlen volt, hogy visszahuppant a tűz közvetlen közelébe. Tovább rugdosták, s közben ocsmányul röhögtek. Folyt a vére, és nem érzett elegendő erőt ahhoz, hogy feltápászkodjon. A könyvet még mindig görcsösen szorította, és az csak homályosan jutott el tudatáig, hogy kabátja szárnya megint lángra kap.

Meglegyintették a képét, de ez már nem fájt.

Kihúzták a tűz mellől, s hogy eloltsa kabátszárnya parázslását, egy részeg katona egyszerűen rávizelt.

Az öregember katatón állapotban fordult el a röhögő hiénáktól.

Megalázták, de ez most a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte.

Valamit tennie kellett…

Fél térdre emelkedett; csontjai recsegtek-ropogtak, akár a tűz által emésztett bútorok fája.

A könyv, amelyet magához szorított, átázott az emberi húgytól, mégsem engedte el.

Mielőtt tortúrája folytatódhatott volna, a főépület felől csilingelve két cséza farolt ki. Az eléjük fogott lovak szája habzott, nyilván jó ideje hajszolták már szerencsétleneket. Az első csézában három tiszt terpeszkedett, ölükben félmeztelen, zokogó asszonyokkal. Az öregember megismerte az egyiket; a gödöllői patikus felesége volt, amúgy szemérmes, jólelkű teremtés. Most leszaggatott ruhában vergődött a tányérsapkás, hájas ezredes ölében, aki időnként lekevert neki egy-egy pofont. Az első csézában egy kozák tiszt is feszített; prémes süvegje és mellkasán keresztbe vetett lőszeres hevedere ide-oda lötyögött. Most ez a borzas, szurtosképű rivallt rá a cigány kocsisra, hogy álljon meg.

Lehuppant a csézáról.

A hátulról érkező következő fogatokból elégedetlen, türelmetlen kiáltások harsantak.

A szovjet katonák tessék-lássék vigyázzba vágták magukat a tűz körül, de többségük oly vészesen dülöngélt, hogy a tisztelgés meglehetősen nevetségesre sikeredett.

A kozák hátratett kézzel mérte végig az öregembert.

Oroszul kérdezett valamit, de az öreg nem hallott semmit, úgy csengett a füle az iménti pofontól.

– Ez csak egy lakáj! – nevetett a második csézáról magyarul valaki, aztán sietősen oroszul is hozzátette: – Eto proszto lakej!

A főkomornyik a nyakát nyújtogatta; megismerte a szovjet tisztek közt szorongó, sunyi tekintetű embert: Muskát Miksa volt, léhűtő idénymunkás Gödöllőn, aki régóta illegális kommunista hírében állt.

– Sz burzsuázijej pákóncseno! Nyikakih bólse szlug!{1} – motyogta egy részeg orosz a kocsiban.

– Vedd le ezt a maskarát! – utasította a fogatban felemelkedve Muskát az öregembert. – Vége van itten a szolgaságnak! A szovjet elvtársak elhozták a szabadságot!

Az öregember igyekezett kihúzni magát, és összeszedte minden orosztudását.

– Pázsálujsztá! Páságyitye zsensin i gyityej!{2}

A kozák tiszt arca idegesen megrándult.

– Zákónnájá dábícsá szovjétszkih száldát!{3}

– Kérem, a bútorok… a könyvek… Ne égessék el… Az emberek… Miért bántják a szegény embereket?

Az egyik tányérsapkás megelégelte a dolgot, ostorával a kocsis felé csördített. A cigány nem teketóriázott tovább, máris hajtott az orangérie felé, ahonnan víg hegedűszó és cimbalom hangjai áradtak az éjszakába.

{1} A burzsoáziának vége! Nincsenek többé szolgák!

{2} Kérem! Kíméljék az asszonyokat és a gyerekeket!

{3} A szovjet katonák jogos hadizsákmánya!