Maggie Shipstead

A NAGY KÖR

Fordította
Getto Katalin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maggie Shipstead: The Great Circle

All rights reserved. Published int he United States by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © 2021 by Maggie Shipstead

Hungarian translation © 2022 Getto Katalin

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Térkép © Joe LeMonnier

Borítóillusztráció © Christopher Richard Wynne Nevinson:
Spiral Descent (részlet)

Fotó © Peter Nahum, The Leicester Galleries, London /
Bridgeman Images via Cultiris

Borítóterv © Kelly Blair

ISBN 978-963-604-154-0

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján Oláh Gábor készítette

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Kis-Amerika III, Ross-selfjég, Antarktisz – 1950. március 4.

Los Angeles – 2014. december

A Josephina Eterna

Glasgow, Skócia – 1909. április

Az Atlanti-óceán északi vizein – 1914. január

Bátyámnak

Táguló körökben élem az életem,

kört kör követ a lét körül,

bár kívülre talán sohasem érkezem,

próbára azért sor kerül.

Középen Isten, ez az ősrégi torony,

sokezer éve tart az út;

nem tudom még, madár vagyok, egy fuvalom,

vagy egy ének – de abszolút.

RAINER MARIA RILKE: Imaórák könyve
(Vörös István fordítása)

Ha egy gömböt késsel kettévágnánk két tökéletesen egyforma félgömbbé, a két félgömb vágásfelülete egy-egy nagy kör lenne; a legnagyobb átmérőjű kör, amely a gömbbe rajzolható.

Az Egyenlítő is efféle kör. Ilyenek a föld hosszúsági körei is. A gömb felszínén – így a földgolyón is – a két pontot összekötő legrövidebb út olyan ívet követ, amely megegyezik a nagy kör valamely szakaszával.

Az egymással szemközt elhelyezkedő pontokat, mint amilyen az Északi- és a Déli-sark, végtelen számú nagy kör köt össze.

Kis-Amerika III, Ross-selfjég, Antarktisz

1950. március 4.

Csavargónak születtem. Arra teremtett az Isten, hogy a földet tapossam, ahogy a madár a repülésre termett. Vannak madarak, amelyek repülés közben halnak meg. Megfogadtam: utolsó leszállásom nem szánalmas bukdácsolás lesz, hanem tűpontos, célzott zuhanás, mint a jégmadáré; tudatosan merül alá valami után, ami ott rejlik a mélyben.

Készen állok az indulásra. Megpróbálom bejárni a nagy kört, hogy utam végén visszajussak oda, ahonnan elindultam. Bárcsak egyenes vonalban haladhatnék, egy tökéletes kör mentén! A szükség azonban eltérít ettől a tökéletes pályától, emiatt útvonalunkat a szigetek és légi folyosók egyenlőtlen eloszlása, illetve a repülőgép üzemanyag-felvételének szempontjai határozzák meg.

Nem bántam meg semmit, de azért jobb, ha nem gondolok bele, mire vállalkoztam. Csak a repülőgép, a szél, a part jár az eszemben, valahol messze, ahol megpillantom a szárazföldet. Lassan az időjárás is javul. A szivárgást, amennyire tudtuk, megszüntettük. Hamarosan indulok. Gyűlölöm ezt a napot. Mintha sosem akarna véget érni. A napkorong keselyűként kering körülöttem. A csillagos ég nyugalmára vágyom.

A kör azért csodálatos, mert végtelen. A végtelenség csodálatos, de kegyetlen is. Tudtam, hogy sohasem érhetem el a horizontot, mégis üldöztem. Őrültség volt az egész, mégsem tehettem mást.

Most, hogy a kör majdnem bezárult már, és csak egy rövid, ám annál félelmesebb szakasz választja el egymástól a kezdetet és a véget, meg kell állapítanom, hogy nem egészen így képzeltem.

Valaha őszintén hittem, hogy be fogom járni a világot, de rá kellett jönnöm, a világ túlságosan nagy, az élet pedig túlságosan rövid. Hittem, hogy a végére járok valaminek, de kétlem, hogy bárminek is a végére jártam volna. Azt hittem, nem fogok félni. Azt hittem, több leszek, mint aki vagyok, de rá kellett jönnöm, hogy kevesebb vagyok, mint akinek hittem magam.

Senkinek nem lenne szabad ezt elolvasnia. Az életem csak rám tartozik.

És mégis, mégis, mégis…[1]

Los Angeles

2014. december

Ha gyerekkoromban a nagybátyám egyik barátnője nem cipelt volna folyton magával a könyvtárba, talán ma sem tudom, ki volt Marian Graves. A könyvtárban történt, hogy egy nap véletlenül a kezembe akadt egy könyv. Az ég bátor asszonyai, ez volt a címe. A szüleim ugyanis repülőgép-szerencsétlenségben haltak meg; felszálltak a gépre, aztán soha többé nem láttam őket. Mivel a könyvben szereplő hölgyek túlnyomó része ugyanerre a sorsra jutott, nem csoda, hogy a történetük felkeltette az érdeklődésemet. Talán tudattalanul olyasvalakit kerestem, aki elmondja, miért is nem olyan szörnyű, ha az ember így távozik a világból, jóllehet ha valaki tényleg megpróbálkozott volna ilyesmivel, alighanem faképnél hagyom. Marian könyvében az állt, hogy a nagybátyja nevelte fel; kirázott a hideg, amikor ezt olvastam, hiszen nekem is a bácsikám volt a gyámom.

Az egyik jószívű könyvtáros előkereste nekem Marian könyvét, aminek A tenger, az ég, a madarak volt a címe, én pedig olyan aprólékos figyelemmel olvastam végig, ahogy a csillagász bogarássza a csillagtérképet, mivel Marian élete valamiért magyarázatot adott az én sorsomra is, és kiolvastam belőle, mit és hogyan kell tennem. Alig értettem valamit abból, amit írt, mégis elültette a lelkemben a vágy magvait, a vágyét, hogy magányosságomat kalandokra cseréljem. A naplóm első oldalára felírtam: „csavargónak születtem”, így, nyomtatott nagybetűvel. De ez volt minden, mást nem jegyeztem fel. Mit írhattam volna? Tízéves voltam, a nagybátyám házában töltöttem napjaimat Van Nuysben, ahonnan csak a tévéreklámok meghallgatásaira jártam el. Visszavittem a könyvet a könyvtárba, és meg is feledkeztem Marianről. Valójában a levegő szinte valamennyi bátor asszonya feledésbe merült. A nyolcvanas években leadtak a tévében néhány dokumentumfilmet Marianről, elég ijesztőek voltak, és pár keményvonalas rajongója a mai napig fel-felbukkan az interneten, de nem vált olyan híressé, mint Amelia Earhart. Amelia Earhartról legalább azt hiszik az emberek, hogy tudnak róla valamit, pedig nem tudnak semmit. Honnan is tudnának?

Az, hogy gyerekkoromban gyakran passzoltak le a könyvtárba, sok előnnyel járt, mivel míg más gyerekek iskolába jártak, én a folyosóra állított, összecsukható székeken ücsörögve töltöttem az időmet különféle meghallgatásokon, ahol fehér kislányokat kerestek (ha az állt a hirdetésben, hogy „bőrszín nem számít”, akkor is fehéreket kerestek), dadák és Mitch bácsikám ügyeletes barátnőinek felügyelete alatt – a két kategória gyakran fedte egymást. Azt hiszem, a barátnők a legtöbb esetben azért vállalták, hogy vigyáznak rám, mert így szerettek volna bizonyságot adni anyai készségeikről a bácsikám előtt, amivel a házassági esélyeiket kívánták javítani. De nem váltak be a számításaik; az öreg Mitch érdeklődésének ébren tartásához nem ez volt a legmegfelelőbb mód.

Kétéves voltam, amikor a szüleim gépe, egy Cessna, a Felső-tó vizébe csapódott. Legalábbis a feltételezések szerint ez történt. Soha nem bukkantak a nyomukra. Apám, Mitch fivére vezette a gépet. Mitch úgy emlékszik, egyik barátjuk erdei menedékházába tartottak, amely valahol a vadon közepén állt, hogy édes kettesben töltsék a hétvégét. Kicsi voltam még, amikor Mitch úgy fogalmazott a történtekkel kapcsolatban, hogy anyámnak „kurvára nem fűlött a foga” a kiruccanáshoz. Ezeket a szavakat használta. Azt hiszem, Mitchnek nem sok érzéke volt a pedagógiához. „De egymáshoz meg nagyon is fűlött a foguk”, tette hozzá, mert a szójátékokhoz annál több érzéke volt. Pályáját szirupos tévéjátékok rendezésével kezdte, olyasmi címük volt, mint A szerelem vámszedői (a film főhőse valóban vámtisztviselő volt) vagy Gyilkosság Valentin-napra (lehet találgatni, miről szólt).

Mielőtt útra keltek, a szüleim az egyik szomszéd gondjaira bíztak Chicagóban, ám végrendeletükben korábban úgy rendelkeztek, hogy ha történne velük valami, Mitchre bízzák a nevelésemet. Más nem is igen jöhetett szóba. További nagybácsik, nagynénik nem voltak, a nagyszüleim részben elhunytak, részben eltávolodtak a családtól, messzire költöztek vagy megbízhatatlannak minősültek. Mitch nem volt rossz fiú; ügyeskedő volt, méghozzá a hollywoodi fajtából, így aztán alig voltam nála néhány hónapja, máris kijárta, hogy szerepeltessenek egy almaszószreklámban. Nem sokkal később ügynököt szerződtetett mellém, Siobhant, és onnantól gyakorlatilag szünet nélkül dolgoztam, tévéreklámokban és sorozatokban léptem fel (A Gyilkosság Valentin-napra címűben a főhős lányát játszottam). Nem emlékszem, hogy a fellépéseken, forgatásokon és próbákon kívül bármi egyebet csináltam volna. A műanyag pónit elhelyezem a műanyag istállóban, közben egy idegen elmagyarázza, hogyan kell mosolyognom, aztán már indulhat is a felvétel – számomra mindez a mindennapi élet része volt.

Nagyjából tizenegy éves lehettem, amikor Mitch a tévésorozatokról átnyergelt a zenés műsorokra, és kezét-lábát törte, hogy beverekedje magát a független filmesek világába. Ekkor történt, hogy – miként mondani szokás – üstökösként tűntem fel a filmkészítés egén: megkaptam Katie McGee szerepét egy gyerekeknek szóló, időutazós vígjátéksorozatban, amely a Katie McGee csodálatos élete címet viselte.

A forgatásokon makulátlan, vattacukorszínű életet éltem: díszletek között, a jupiterlámpák vakító fényében állva szóvicceket és bravúrosan megírt forgatókönyvi mondatokat szajkóztam. Elképesztő öltözékekben, mennydörgő háttérnevetéssel kísérve ripacskodtam a kamerák előtt, mint valami kis divatmajom. Mitch hanyagságának hála, amikor nem dolgoztam, békén hagytak, nagyjából azt csináltam, amit akartam. Marian Graves így ír a könyvében: Gyermekkorunkban a bátyámmal eléggé szabadjára engedtek bennünket. Meg voltam győződve róla – és éveken át senki sem világosított fel a tévedésemről –, hogy senki nem mondhatja meg, mit tegyek, és mit ne; hogy oda megyek, ahová akarok, és azt csinálok, amit akarok. Én alighanem még Mariannél is önfejűbb kölyök voltam, és hozzá hasonlóan gondolkodtam magamról. A világ az osztriga, amit megeszem, a szabadság az eszköz, amellyel kivájom a héjából, hogy az élet üdítően fanyar levével meglocsolva magamba tömjem.

Tizenhárom éves voltam, amikor a Katie McGee eladásai szárnyalni kezdtek. Miután Mitch megrendezte az Érszorítót, úgy dagonyázott a sikerben, mint egy beszeszelt disznó a pocsolyában, és úgy döntött, hogy Beverly Hillsbe költözünk. Ott aztán már nem lógtam ki a többi gyerek közül; a srác, aki Katie McGee bátyját alakította a sorozatban, bemutatott a kőgazdag gimis barátainak, akik mindenhova magukkal vittek, bulikba is, persze, és hamarosan be is avattak mindenbe, amibe csak lehetett. Mitch nemigen vette észre, hogy alig járok haza, mivel ő maga is alig volt otthon. Olykor összefutottunk a lakásban, amikor éjjel kettő-három felé hazaértünk, mindketten elég ramaty állapotban, de többnyire beértük azzal, hogy odabólintottunk egymásnak, mint az idegenek, ha összetalálkoznak a szálloda folyosóján, vagy egy konferencia résztvevői, akiket véletlenül egymás mellé sodort a sors a közönség széksoraiban.

Voltak azonban jó dolgok is: a Katie McGee forgatásán dolgozó instruktorok például rendesek voltak; biztattak, hogy tanuljak tovább, és mivel tetszett az ötlet, a felvételek végeztével valahogy a New York-i Egyetem közelébe férkőztem. Másodvonalbeli tévésztárként bízvást számíthattam rá, hogy pluszpontokat kapok a felvételin. Már minden készen állt az utazáshoz, amikor Mitch túllőtte magát. Ha nem így alakul, nagy valószínűséggel maradok Los Angelesben, és előbb-utóbb arra a sorsra jutok, amire ő.

Aztán történt valami, amiről ma sem tudom eldönteni, hogy szerencse volt-e, vagy szerencsétlenség: az első félév után szerepet kaptam az Arkangyal sorozat első filmjében. Néha eljátszom a gondolattal, mi lett volna, ha a szerep helyett inkább lediplomázom, abbahagyom a színészkedést, és azt is elfelejtem, hogy valaha csináltam, de őszintén szólva elképzelhetetlen, hogy képes lettem volna visszautasítani azt az irdatlan mennyiségű pénzt, amit Katerina szerepének eljátszásával kerestem. Innentől a többi szempontnak már nincs is jelentősége.

Egyetemi kiruccanásom időszakában a „Bevezetés a filozófiába” című kurzus keretében megismertem a panoptikum fogalmát, az elképzelt börtönt, melyet Jeremy Bentham írt le, ahol a kör alakban sorakozó cellák által határolt óriási tér közepén aprócska megfigyelőállás foglal helyet. Ebben a börtönben elegendő lenne egyetlen börtönőrt alkalmazni, hiszen az az egy is elég ahhoz, hogy a rabok érezzék: bármikor megfigyelhetik őket. A gondolat, hogy megfigyelnek, nagyobb fegyelmező erővel bír, mint a valós megfigyelés. A tanárunk persze igyekezett megértetni velünk, hogy milyen félelmetes, milyen szörnyű hely lenne egy efféle börtön, ám később, amikor az Arkangyalnak köszönhetően minden képzeletet felülmúlóan híres lettem, a legszívesebben beültem volna Katie McGee gagyi időgépébe, hogy visszarepüljek az egyetemre, és azt javasoljam a professzornak, fordítsuk meg a dolgot: képzelje el, hogy nem az őr ül középen, hanem a rab, és őrök ezrei, milliói figyelik éjjel-nappal minden lépését.

Nem mintha annak idején lett volna bátorságom bármit is kérdezni a tanáraimtól. Az NYU-n már a Katie McGee miatt is mindenki engem bámult, nekem pedig az volt az érzésem, hogy tudják, nem érdemeltem meg, hogy oda járjak, azért bámulnak. Jó, talán valóban nem érdemeltem meg, de hát istenem, az élet sokszor igazságtalan. Az ember sosem tudhatja, hogy megérdemelte-e, amije van. Valószínűleg nem. Ezért aztán valóságos megkönnyebbülés volt, amikor abbahagytam az egyetemet az Arkangyal kedvéért, és visszatértem abba a világba, ahol kötelezettségek vég nélküli sora várt rám, és ahol mások határozták meg az időbeosztásomat. Az egyetemen tanácstalanul lapozgattam a kurzusleírásokat tartalmazó vastag katalógust. Őgyelegtem a büfében, gusztáltam az ételeket, megszemléltem a salátabárt, a süteményhalmokat, a gabonapelyhes edényeket és a kávégépeket. Úgy éreztem magam, mintha valami rejtvényt kellene megfejtenem, és az életem múlna rajta, hogy képes vagyok-e megfejteni vagy sem.

Miután mindent felégettem magam mögött, és Sir Hugo Woolsey (a Sir Hugo, aki történetesen a szomszédban lakott) mesélni kezdett valami életrajzi filmről, és elővette Marian könyvét a sporttáskájából – tizenöt éves korom óta eszembe sem jutott az a könyv –, újra bevettem magam a könyvtárba, és kikerestem azt a kis, kemény borítós kötetet, amely talán minden kérdésemre választ ad. A válaszok pedig igen kellemesen csengtek a fülemnek. Azt mondták, amit hallani akartam, nem mintha valaha is megfogalmaztam volna magamnak, hogy mi az, amit akarok. Jóformán azt sem tudtam, mit jelent akarni valamit. Nem ismertem mást, mint a vágyat, a képtelen, egymásnak is ellentmondó késztetések kuszaságát. Fel akartam szívódni, ahogy Marian tette; minden eddiginél nagyobb hírnévre vágytam, szerettem volna valami fontosat mondani bátorságról és szabadságról; én magam akartam bátor és szabad lenni, de fogalmam sem volt, mit jelent ez. Csak azt tudtam, hogyan kell úgy tennem, mintha tudnám. Nem értettem semmi máshoz, csak a színészkedéshez.

Ma van a Vándorsólyom forgatásának utolsó napja. Ülök Marian repülőgépének modelljében, melyet a mennyezeten futó függesztő szerkezet tart a levegőben; éppen annak a jelenetnek a forgatására készülünk, amelyben a modell beleesik a hatalmas víztartályba. Rénszarvasbőrből készült kabát van rajtam, nehéz, mint az ólom, és ha megázik, tízszer ilyen nehéz lesz. Magam előtt is titkolom, mennyire félek a jelenettől. Bart Olofsson, a rendező, tegnap félrevont, megkérdezte, valóban kaszkadőr nélkül, én akarom-e megcsinálni, hiszen tudja, mi történt a szüleimmel. Azt hiszem, épp azzal akarok szembenézni, feleltem. Így talán sikerül lezárnom magamban az ügyet. A vállamra tette a kezét, és mint egy bölcs guru, azt mondta: Erős nő vagy.

Bár nem hiszem, hogy valaha is le lehet zárni valamit. Az ember mindenesetre törekszik rá.

A színész, aki Eddie Bloomot, a másodpilótát játssza, szintén rénszarvasbőrből készült kabátot visel, a homlokán vízálló festékkel festett seb, mivel a jelenetben az ütközés pillanatában beveri a fejét. Bár a valóságban Eddie általában Marian ülése mögött ült a gépen, a forgatókönyvírók, két testvér, akik erőszakolt vidámságuk mellé Hitlerjugend-frizurát viselnek, és az arcuk is egészen hitlerjugendes, ragaszkodtak hozzá, hogy Eddie inkább elöl üljön, amikor a halálos becsapódás bekövetkezik. Jó, legyen, nekem édes mindegy.

A film története amúgy sem felel meg a valóságnak. Ennyit én is tudok. Nem mintha tudnám, mi az igazság Marian Graves életével kapcsolatban. Azt egyedül ő ismerhette.

Nyolc kamera veszi majd fel, amikor a gépem a vízbe csapódik: hat rögzített, két kézikamerával pedig a víz alá merülnek az operatőrök. A tervek szerint mindössze egyszer vesszük fel a jelenetet. Maximum kétszer. Drága a forgatás, és a költségvetésünk sohasem volt acélos, ráadásul kezdünk kifogyni a pénzből, de most már végig kell csinálnunk, túlságosan sokat fektettünk bele. A legjobb esetben is rámegy az egész napom. Rosszabb esetben megfulladok. Majd kiírják a film elejére, hogy „In memoriam”, és úgy végzem, ahogy a szüleim, azzal a különbséggel, hogy én igazi repülőgép helyett egy makett repülőben, valódi tó helyett medencében lelem halálomat.

– Biztos, hogy ezt akarod?

A kaszkadőrkoordinátor ellenőrzi a hámot, nagy ügybuzgalommal tapogat az ágyékom körül, ellenőrzi a rénszarvasszőr között megbújó szíjakat és kapcsokat. Le sem tagadhatná, hogy mivel keresi a kenyerét; cserzett bőrcuccokat visel, az arcbőre is cserzett, és néhány balul sikerült meló miatt kissé darabos a mozgása.

– Egészen biztos – felelem.

A daru a magasba emeli, és meglendíti a gépet. A tartály pereménél a vászonra festett ég összeér a vízzel. Én mint Marian Graves repülök az óceán felett, az üzemanyagtartály szinte üres, és már tudom, hogy az utam nem vezet sehova, csak a megsemmisülésbe. Arra gondolok, hogy vajon hideg lesz-e a víz, és mennyi időbe telik, míg meghalok. Végiggondolom, hányféleképpen alakulhatnak a dolgok. Eszembe jut, amit megfogadtam. Hogy úgy fogok becsapódni, mint a jégmadár.

„Felvétel!”, szólal meg a hang a fülhallgatómban. Nekifekszem a gépmodell botkormányának, mintha a végtelenbe tartanék. A kötél megrántja a gép orrát, mi pedig alámerülünk.

A Josephina Eterna

Glasgow, Skócia

1909. április

A hajó még nem készült el. A hajótestről hiányzott a kémény, az acélállványzat és a fából készült saruk fogságában vesztegelt a sólyán. A tat mögött, a levegőbe meredő négy mozdulatlan, hasznavehetetlen propeller alatt folyt el a Clyde-folyó zöld vize, amely kápráztatón csillámlott a váratlanul kisütő nap sugaraiban.

A tőkesúlytól a vízvonalig rozsdabarna volt a hajótest, a vonal felett frissen hófehérre festve, mintha menyasszonyi ruhába bújt volna az avatásra. (A fehér sokkal jobban mutat az újságok fotóin, mint a sötét szín.) Ha ellobban a vakuk fénye, ha magára marad a folyóparton, férfiak tűnnek majd fel az oldalán lelógatott kötélvázra erősített deszkákon állva, hogy fénylő feketére fessék a hajótest deszkáit és szegecseit.

A két kéményt daruval a helyére emelik, lecsavarozzák, és kötelekkel rögzítik. A fedélzetek tíkfaborítást kapnak, a folyosók és a szalonok falát mahagóni-, dió- és tölgyfa burkolat fedi majd. Szófák, zsámolyok, kényelmes fotelek kerülnek bele, ágyak és fürdőkádak, aranyozott keretben tengeri tájakat ábrázoló festményeket akasztanak a falakra, bronzból és alabástromból készült istenek és istennők szobrai népesítik be a sarkokat. Az első osztály finom kínai porcelánból készült edényeinek szélét aranyozott csík, oldalukat pici, aranyszínű horgonyokat ábrázoló minta díszíti (az L&O Lines emblémája). A másodosztályon: kék horgonyok, kék szegély (a kék a hajózási társaság színe). A harmadosztályon egyszerű, fehér fajanszedényből esznek majd az utasok, a személyzetnek bádog jár. A kristálypoharak, az ezüst és a porcelán, a damaszt- és bársonyabroszok ládákba csomagolva érkeznek majd. A három zongorát daruk emelik a fedélzetre; merev lábaikkal úgy himbálódznak a vastag kötélhálókban, mint a halott vadállatok. A cserépben nevelt pálmákból kisebb erdőnyi virít majd az átjárókban. A csillárok is a helyükre kerülnek. A nyugágyakat, melyek vasalatokkal összecsukható váza aligátorfejre emlékeztet, egymásba illesztve tornyozzák fel a fedélzeten. Végül az első szénszállítmány is megérkezik a hajótest alsó részén lévő nyílásokon keresztül a vízvonal alatt megbújó széntárolókba, melyeket az utasok sosem látnak. A kemencék gyomrában fellobban a tűz.

Ám most, vízre eresztésének napján a hajó még nem volt egyéb, mint üres héj, kopár acéltest, mindenféle berendezés nélkül. A hajótest árnyékában már gyülekezett a tömeg: hajóépítő munkások lármás csapatai, helybeli családok, akiket a látványosság vonzott ide, újságot és szendvicset áruló rikkancsok. Az azúrkék égbolt mint valami óriási selyemzászló úszott a tömeg felett. Ebben a városban, ahol máskor köd és füst üli meg a levegőt, a ragyogó napfény a legjobb előjelnek számított. A rezesbanda is rázendített.

Mrs. Lloyd Feiffer, Matilda, az új hajó amerikai tulajdonosának felesége a kék-fehér lobogókkal szegélyezett deszkapallón álldogált, hóna alatt egy üveg skót whiskyt szorongatva.

– Nem pezsgővel illene? – fordult a férjéhez.

– Glasgow-ban nem – hangzott a válasz.

Matildának jutott a feladat, hogy a palackot a hajó orrának hajítva felavassa az új szerzeményt, és nevet adjon neki. Olyan nevet, amire még gondolni sem szeretett. Türelmetlenül várta már, hogy túl legyen a szertartáson, meghallja végre az üveg csörömpölését, de a jelek szerint arra még várnia kellett. Késésben voltak. Lloyd egyik lábáról a másikra állt, időnként a hajóépítő mérnökhöz hajolva mondott valamit. A mérnök merev tekintettel nézett maga elé, láthatóan aggodalmak gyötörték. A deszkajárdán néhány savanyú képű, keménykalapos angol ténfergett pár skót társaságában, akik a hajóépítő cégtől érkeztek. További férfiak is voltak a közelben, ám az ő kilétüket lehetetlen volt kideríteni.

A hajó még csak félig készült el, amikor a hajózási társaság, az L&O Lines, melyet 1859-ben, New Yorkban alapított Lloyd apja, Ernst, és amelyet Lloyd 1906-ban örökölt meg, megvásárolta azt a csődbe ment angol hajózási céget, amely belefogott az építésébe. Éppen a külső burkolat építésénél tartottak, amikor a társaságnak elfogyott a pénze; a munka befejezéséhez arra volt szükség, hogy Lloyd dollárjait font sterlingre váltsák, majd azon acélt vásároljanak. A keménykalapos urak, akik Londonból érkeztek, és komoran tárgyalták egymás között az időjárás alakulását, a hajó tervezői voltak; annak idején ők vitatkoztak a tervrajzok felett, és ők választották ki a nevet is. De mindhiába, az egész valahogy mégis idejétmúltnak tűnt: a nyárspolgárok a fényesre kefélt kalapjukban, amint a rezesbanda indulójának ütemére lépkednek. A sólyát marhafaggyúval kenték meg, hogy síkosabbá tegyék a felületet; Matilda érezte, hogy a nehéz állatszag beleeszi magát a ruháiba, a bőrébe.

Az új cég megvásárlásával Lloydnak az volt a célja, hogy új életet leheljen az L&O-ba. Ernst halála után a flottát nem fejlesztették, a hajók elavulttá váltak, az üzlet pangott, a part menti kereskedelmi útvonalakat főként a gőzhajók uralták, rajtuk kívül csak néhány utasszállító pöfögött az Atlanti-óceánon. A Csendes-óceán vizén még vitorlások is jártak, főként gabonát és guanót szállítottak a régi útvonalakon. Az új hajó sem volt nagyobb vagy gyorsabb, mint az Európa és az Újvilág között szolgálatot teljesítő járművek zöme, még csak fényűzőnek sem volt mondható. Semmiképpen sem jelentett konkurenciát a White Star Belfastban készült óriásai számára, de – ahogy Lloyd fogalmazott, amikor Matildának beszélt az új szerzeményről – előételnek megteszi a majdani zsírosabb lakomához.

– Mi újság? – szólalt meg Lloyd. Matilda összerezzent, pedig a kérdést nem hozzá intézték, hanem Addison Graveshez, Graves kapitányhoz, aki mellettük állt, jobban mondva fölébük tornyosult, noha szokás szerint görbén tartotta a hátát, mintegy bocsánatot kérve szokatlan magasságáért. Vékony, sőt ösztövér férfi volt, de a csontjai erősek, súlyosak, mint a furkósbot.

– Valami gond lehet – felelte a kapitány. – Nem szokott ilyen sokáig tartani.

Lloyd homlokráncolva fürkészte a hajót.

– Mintha le lenne béklyózva. Pedig arra készült, hogy a tengert járja. Nem gondolja, Graves? – kérdezte váratlanul felélénkülve Lloyd. – Maga szerint is fenséges darab, ugye?

Az előttük magasodó hajóorrt nézték.

– Derék hajó lesz – szögezte le kurtán Graves.

Ő lesz a hajó első kapitánya. Lloyddal és Matildával, valamint a négy Feiffer fiúval együtt érkezett a hajószentelésre. A fiúk közül Henry volt a legidősebb. Leander még kisbaba, egyéves sincs, kettejük között pedig ott van Clifford és Robert. A gyerekeket két dadus terelgette, tisztes távolságban a szülőktől. Matilda abban reménykedett, hogy az utazás alatt sikerül majd kissé összebarátkoznia Gravesszel. A kapitány nem volt kellemetlen ember, udvariatlannak sem lehetett mondani, inkább tartózkodónak, ám ha valaki kissé közelebbről szerette volna megismerni, annak ugyancsak nehéz dolga volt. Matilda megpróbálta kipuhatolni, kiféle-miféle, de legmerészebb próbálkozásai is eredménytelenül végződtek. Mi indította arra, hogy tengerre szálljon, Graves kapitány?, kérdezte egyik este a vacsoránál. Bármelyik irányban indul el, ha elég messze megy, mindenképpen a tengerre jut, Mrs. Feiffer, hangzott a válasz, Matilda torkára forrasztva minden további kérdést. Matilda szemében ez az ember a férfiak életének megközelíthetetlenségét testesítette meg. Lloyd láthatóan őszintén kedvelte Gravest, ám Graves a jelek szerint nem táplált érzelmeket senki, a legkevésbé Matilda iránt. Neki köszönhetem az életemet, ezt Lloyd többször is kijelentette. Az életedet csak Istennek köszönheted, vetette ellen egy ízben a felesége. Ha nem így lenne, mondta Matilda, akkor az életed nem lenne egészen a tiéd, és megmenteni sem tudta volna senki. De Lloyd csak nevetett, és azt kérdezte, nem gondolkodott-e még azon Matilda, hogy filozófiával kellene foglalkoznia.

Lloyd és Graves valaha, ifjabb éveikben együtt szolgáltak egy bárkán. Graves matróz volt akkoriban, Lloyd pedig, aki frissen végzett a Yale Egyetemen, úgy tett, mintha ő is matróz volna. Ernst, Lloyd apja, azon az állásponton volt, hogy a fiúnak meg kell ismerkednie a hajókötéllel (szó szerint), ha egykor meg akarja örökölni az L&O-t. Amikor a szerencsétlen Lloyd Chile partjainál a fedélzetről a vízbe esett, Graves volt az, aki kötelet dobott neki és visszahúzta a bárkára. Lloyd azóta élete megmentőjeként tisztelte Gravest. (De hiszen te voltál az, aki elkapta azt a kötelet, vetette ellen Matilda. Te mentetted meg magadat.) A chilei kaland után, ahogy Lloyd emelkedni kezdett a ranglétrán, vele emelkedett Graves is.

Az árnyék odébb vándorolt, immár a tűző napon álltak. Matilda fűzőjét átitatta a verejték, érezte, hogy a testére tapad a merev ruhadarab. Lloyd magától értetődőnek vélte, hogy a felesége a születése óta tudja, miként zajlik a hajószentelés szertartása.

– Vágd az orrához a palackot, Tildy! – biztatta Matildát. – Nagyon egyszerű.

De honnan tudhatná, melyik a megfelelő pillanat? Hiszen ezt senki sem mondta el. Matilda mindössze annyit tudott, hogy valaki majd inteni fog (de hogy ki lesz az, arról fogalma sem volt), amikor a hajó megindul a sólyán, és akkor neki oda kell vágnia az orrához a whiskysüveget, imígyen megkeresztelve a hajót. Josephina Eterna – ez lesz a neve, a férje szeretője után.

Amikor hónapokkal korábban a reggelinél megkérdezte Lloydot, hogy fogják majd hívni az új hajót, férje még csak fel sem pillantott az újságból, úgy mondta ki a nevet.

Matildának sikerült úgy visszahelyeznie a csészéjét a csészealjra, hogy az nem csörrent meg. Legalább erre büszke lehetett.

Fiatal volt, de már nem annyira, amikor feleségül ment Lloydhoz. Matilda huszonegy, Lloyd harminchat éves volt, elég idős ahhoz, hogy tudja, a lány nem szerelemből lett a felesége, hanem a vagyona miatt, illetve azért, mert megfelelőnek tartja a családapai szerepre. Matilda nem is kért mást, mint némi tiszteletet és diszkréciót. Ezt már az eljegyzésüket megelőzően kifejtette vőlegényének. Lloyd előzékenyen végighallgatta, és egyetértéséről biztosította azt illetően, hogy a jó házasság titka egymás magánéletének kölcsönös tiszteletben tartása. Már csak azért is, mondta, mert a maga részéről bizony eléggé hozzászokott a legényélet szabadságához. – Akkor hát értjük egymást – bólintott Matilda, és vőlegénye felé nyújtotta a kezét. Lloyd ünnepélyesen megrázta, majd szenvedélyesen megcsókolta a lányt. Telt-múlt az idő, és Matilda kénytelen volt belátni, hogy akarata ellenére beleszeretett a férjébe. Micsoda pech!

A szavát azonban nem vonta vissza. Amennyire tudott, megbékélt Lloyd kalandozásaival, és szenvedélyét a gyerekei, illetve a ruhatára gondozásában élte ki. Tudta, hogy a férje gyengéden szereti őt, az ágyban pedig – Matilda idővel ezt is megértette – sokkal gyengédebb hozzá, mint a legtöbb férj a feleségéhez, annak ellenére – és sajnos, Matilda ezzel is tisztában volt –, hogy igazából nem az esete. Lloyd a temperamentumos, nagy étvágyú nőket kedvelte, akik többnyire idősebbek voltak nemcsak Matildánál, hanem gyakran Lloydnál is. Kivéve a hajó névadóját, a sötét hajú, szeleburdi Jót, aki még alig töltötte be a tizenkilencedik évét. Matilda azonban tudta: gyakran az a szerető válik végzetessé, aki homlokegyenest ellentéte annak a típusnak, amelyet valaki a zsánerének tart.

Azt, hogy férje a szerető nevére keresztelteti a hajót, Matilda égbekiáltó hálátlanságnak érezte. Úgy vélte, nem ezt érdemli a türelméért és nagyvonalúságáért, és olykor, amikor sikerült kiszabadulnia a szolgálók figyelmes pillantásainak hatósugarából, titokban könnyezett e hálátlanság miatt. Aztán persze összeszedte magát, és visszaállt a csatasorba, ahogy mindig.

Lloyd izgatottan fordult hozzá.

– Mindjárt itt az idő.

Matilda felkészült. Nehezen talált fogást az üveg rövid nyakán, és a selyemkesztyű is megnehezítette a mozdulatot, talán ezért történt, hogy a palack kicsúszott a kezéből, és tompa puffanással a földre esett, veszélyesen közel a palló széléhez. Matilda lehajolt érte, és amikor felegyenesedett, valaki megérintette a vállát. Addison Graves volt. A kapitány gyengéden kivette a kezéből a palackot. – Jobb, ha leveszi a kesztyűjét – mondta. Matilda engedelmeskedett, a kapitány pedig az asszony egyik kezét a palack nyaka köré igazította, a másikat pedig, tenyérrel lefelé, a dugóra helyezte. – Így – mondta, és oldalvást ívelő mozdulatot tett a kezével. – Ne féljen, jó erősen vágja oda, mert rossz jel, ha a palack nem törik össze.

– Köszönöm – motyogta Matilda.

Ugrásra készen várta a jelet, de nem történt semmi. A büszke, rátarti jószág orra mozdulatlanul meredt az égre. A férfiak izgatott sugdolózásba kezdtek. A hajóépítő mérnök elsietett valahova. Matilda várt. A palack egyre nehezebbé vált a kezében. Már fájtak az ujjai. Odalent, a tömegben két férfi lökdösődni kezdett, zűrzavar támadt. Matilda éppen odanézett, amikor az egyik behúzott egyet a másiknak.

– Tildy, az ég szerelmére! – rántotta meg a karját Lloyd. A hajóorr egyszer csak megindult lefelé, mégpedig elég gyorsan. Matildát meglepte, hogy egy ilyen böhöm jószág milyen sebesen tud mozogni.

Előrehajolt, és a palackot a hajó távolodó acélfala felé hajította. Ügyetlen, alulról felfelé irányuló mozdulat volt. A palack a hajótestnek csapódott, de nem tört össze, hanem lepattant róla a sólyára, ahol ezer darabra tört, szertefröcskölve borostyánszínű tartalmát. A Josephina távolodott. A folyó vize egyetlen smaragdzöld hullámban emelkedett fel a tat mögött, hogy a következő pillanatban habosan körülölelje az új hajó testét.

Az Atlanti-óceán északi vizein

1914. január

Négy évvel és kilenc hónappal később

A Josephina Eterna kelet felé tartott az éjszakában. Gyémántos brosstű a fekete bársonypárnán. Kristálydarab a barlang sötét falában. Tündöklő üstökös az üres égbolton.

A fényszórók és a világító kabinablakok kaptársejtjei alatt, a vörösen izzó, koromtól feketéllő gépházban izzadó fűtők helye alatt, a rátapadó kagylóktól vaskos tőkesúly alatt tőkehalraj suhant el, rugalmas testük egymáshoz simult, szemük domborúan meredt a semmibe. A halraj alatt: hideg és a víz irdatlan nyomása, semmibe vesző, sok mérföldnyi mélység, melyet csak néhány különös, foszforeszkáló lény népesít be, a vízben lebegő ételmorzsák után kutatva. Aztán már csak a homokos fenék következik, az élettelen, üres felszín, melyen mindössze néhány rákféle él meg, és a világtalan férgek, amelyek azt sem tudják, mi fán terem a fény.

A második éjszaka köszöntött rájuk, mióta elindultak New Yorkból, amikor Addison Graves, aki vacsorázni indult, megpillantotta Annabelt. Kissé kelletlenül ereszkedett alá a parancsnoki híd férfias magányából az étkező lármás, zsibongó összevisszaságába. Párás forróság telepedett a fedélzetre, ételszag és parfümillat keveredett a levegőben. A tenger frissessége, amely egy perccel korábban még ott érződött gyapjúból készült egyenruhájának anyagán, hamar elpárolgott; Graves homlokán verejték gyöngyözött. Az asztalához érve hóna alá véve a sapkáját megállt, és meghajolt. Az utasok mohó érdeklődéssel fordultak felé; mindenki azon igyekezett, hogy magára vonja a figyelmét. – Jó estét – köszönt Graves, a térdére terítve asztalkendőjét. A társalgásban sosem lelte túl sok örömét, különösen nem abban a kérkedő és álságos fecsegésben, amelyre azok az utasok formáltak igényt, akik elég gazdagok és befolyásosak voltak ahhoz, hogy a kapitány asztalánál ülhessenek. Eleinte nem érzékelt mást, csak Annabel ruhájának halványzöld foltját. A másik oldalán egy idősebb, barnába öltözött hölgy ült. A frakkos pincérek feltálalták a kényes ízléssel elkészített, különleges fogásokat.

Még meg sem szikkadt a föld apja sírján, Lloyd Feiffer, az L&O Lines új tulajdonosa máris kapitánnyá léptette elő Addisont. A Delmonicónál elfogyasztott sült felett Lloyd Addison gondjaira bízta a hajót, amit Addison egy bólintással vett tudomásul, nem akarván elrontani megbízójának örömét. Graves kapitány! Az egykori nehéz sorsú siheder, aki egy illinois-i farmon nevelkedett, mindörökre felszívódott, és mivel semmi sem kötötte többé a szárazföldhöz, hajóra szállt.

Mégis volt valami, ami aggasztotta Lloydot.

– Magának zseniálisan kell tennie a dolgát, Graves. És muszáj lesz társalognia is egy kicsit. Ez is része a munkájának. Ne nézzen így! Nem olyan nagy dolog, meglátja. – Elhallgatott, aggodalmasan fürkészte Graves arcát. – Gondolja, hogy menni fog?

– Igen – bólintott Graves, akiben a becsvágy végül felülkerekedett a rémületen. – Természetesen.

Pincérek sürgölődtek az asztal körül, húslevest szolgáltak fel csészében. Addison jobbján Mrs. Akárki a barna ruhában, éppen a fiai élettörténetét adta elő a legapróbb részletekig, kínos lassúsággal és mesterkélten artikulálva, mintha valami jogi szöveget citálna. Báránysült mentazselével tűnt fel az asztalon, és tűnt el hamarosan a tányérokról. Ezt sült csirke követte. Addison a salátánál tartott, amikor szomszédja beszámolójának egyik lélegzetvételnyi szünetében végre a halványzöld ruhát viselő hölgy felé fordult. Annabel, így mutatkozott be a hölgy. Meglehetősen fiatalnak tűnt. Addison megkérdezte, első ízben utazik-e Nagy-Britanniába.

– Nem – felelt Annabel. – Már többször jártam ott.

– Akkor nyilván tetszik ott önnek.

A lány nem felelt azonnal. Amikor megszólalt, tárgyilagos hangot ütött meg.

– Nem különösebben, de apámmal arra jutottunk, jobb lesz, ha egy időre itt hagyom New Yorkot.

Különös vallomás. Addison kutató pillantást vetett szomszédjára. A lány leszegte a fejét, láthatóan az ételnek szentelte figyelmét. Addison most látta, hogy valamivel idősebb, mint elsőre gondolta, a húszas évei végén járhat. Bőre rendkívül világos, a kissé hányavetin felvitt pirosító miatt az arca olyan benyomást keltett, mintha lázas volna. Haja krémszín szőke, mint egyes pónilovak sörénye, szemöldöke és szempillája olyan világos, hogy szinte alig látható. A lány váratlanul felpillantott, tekintete találkozott a kapitányéval.

A szeme világoskék volt, íriszét ragyogó, világos, egymásba kapcsolódó karikák tarkázták. A kapitány nyílt felkínálkozást olvasott ki ebből a szempárból. Jól ismerte ezt a pillantást a Csendes-óceán szigeteinek asszonyaitól, akik fedetlen kebellel heverésztek az árnyékban, a kikötővárosok sikátorainak prostituáltjaitól, a karajuki-szantól, aki lampionokkal kivilágított szobákba invitálta. A kapitány a lány apjára pillantott, aki vele szemben ült az asztalnál. A szikár termetű férfi élénken társalgott asztalszomszédjaival, láthatóan meg is feledkezett a lányáról.

– Képzelem, hogy rühelli – jegyezte meg halkan Annabel. – Beszélgetni, ezekkel. Látom magán, mert én is rühellem.

Addison nem kért desszertet. Isten bocsássa meg neki, de valami más kötötte le a figyelmét, nem a desszert. Felállt az asztaltól, kiment az ebédlőből, fel a lépcsőn, nagy csattanással becsukta maga mögött a személyzeti bejárat feliratú ajtót, és kilépett a nyitott fedélzetre a parancsnoki híd mögött.

Könyökét a korlátra támasztotta. Egy lélek sem volt a közelben. A tenger nyugtalanul fodrozódott a hajó körül. A Tejút márványos szalagja ívelt a feje felett a tiszta, holdtalan égbolton.

A vacsoraasztalnál a nő megjegyzésére válaszolva udvariasan bár, de visszautasította a feltételezést, hogy bármit is rühellne. Elfordult, és a másik oldalán ülő asszonyt arra kérte, meséljen még ilyen szórakoztató történeteket a gyerekeiről. De Annabel látványa továbbra is ott izzott a látómezeje szélén. Zöld ruha; világos szempillák. Az a tekintet. Olyan váratlan volt az egész. Az a rezzenéstelen, idegen, kék láng a szemében.

A parancsnoki híd ismerős, férfias atmoszférája, a kabinjában felszolgált késő esti kávé valamelyest megnyugtatta, de a lány emléke még mindig nem hagyta nyugodni. A fürdőkádban ülve a vízből kimeredő csontos térdét nézegette. Keze az ágyékára tévedt, és ő nem állt ellen; a lázrózsás arcra gondolt, a meglazult, szőke tincsekre a lány tarkóján.

Jóval elmúlt már éjfél, amikor a lány bekopogott a kabinja ajtaján. Még mindig a világoszöld ruha volt rajta. A kapitány el sem tudta képzelni, hogyan talált rá a kabinjára, ám a lány olyan fürgén surrant be az ajtón, mintha jól ismerné a járást. Alacsonyabb volt, mint gondolta, a feje a férfi melléig ért. Egész testében reszketett. A bőre szinte kék volt a hidegtől, a kapitány néhány percig alig bírta fagyos érintését.

1  Lásd: A The Sea, the Sky, the Birds Between: The Lost Logbook of Marian Graves című könyv utolsó fejezete. D. Wenceslas & Sons, New York, 1959