Maria Nikolai

A CSOKOLÁDÉVILLA

A sors keze

Fordította: Almássy Ágnes

A mű eredeti címe: Die Schokoladenvilla

– Zeit des Schicksals by Maria Nikolai

© 2020 by Penguin Verlag,

a division of Penguin Random House

Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Almássy Ágnes, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-444-9 (papír)

ISBN 978-963-614-438-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

A szerelem vakmerő

1. fejezet

Chocolaterie Bonnat, Voiron, Franciaország, 1936. június eleje

Lágyan csorgott a csokoládé a vaníliás krémmel töltött kekszre, selymesen fénylő mázzal vonta be. Ha a bevonat megszárad, finoman roppan majd, amikor valaki beleharap az apró süteménybe – ezért a csokoládérétegnek hajszálvékonynak kellett lennie. És tökéletesen simának, nem lehettek rajta megdermedt cseppek vagy más egyenetlenségek.

Viktoria gyakorlott kézzel vonta be egyik kis kekszet a másik után, figyelte, ahogy szépen eloszlik a felületükön a bevonat, a fölösleges csokoládé pedig lecsöpög. Végül parányi cukorráccsal és egy szem mandulával díszítette a kis sütiket, majd betolta őket a hűtőbe – minden egyes darab különleges élvezetet nyújt majd. Holnap reggel bekerülnek a csokoládébolt üvegezett pultjába, hogy más egyedi csokicsodák között várják a vásárlókat.

Halk sóhajjal lenyalta a csokoládét az ujjairól, megmosta a kezét, levette a kötényét.

Eljött az idő.

– Es-tu triste?[1] – A kolléganője, Colette lépett oda mellé a mosogatóhoz. – Olyan mélabúsnak tűnsz.

– Ó, igen. Ez az utolsó napom.

– Hiányozni fogsz. – Colette beszappanozta a kezét, majd leöblítette a vízsugár alatt. – Különösen Lucnek. Ő már elment egyébként. Terveztek valamit ma estére?

– Igazából nincs nagyon rá időm. – Viktoria belebújt a blézerébe.

Colette sokat sejtetően rákacsintott, elzárta a csapot, megtörölte a kezét.

– Elbúcsúztál már Bonnat mestertől, Viktoria? – kérdezte aztán. – Az irodájában van.

– Igen, tudom. Mindjárt bemegyek hozzá.

– Olyan nagyra tart téged! Nem lesz könnyű pótolnia.

Viktoria bólintott. Ő is tudta, hogy Bonnat mester nagyra becsüli a munkáját.

– Olykor az ember nem maga választja meg az útját – felelte tompa hangon. – Itt leszel még egy darabig, Colette? Vagy már most el kell búcsúznom tőled?

Colette elmosolyodott.

– Köszönj csak el nyugodtan a mestertől! Megvárlak, azután együtt mehetünk haza. – Nem messze lakott Viktoriától, a rue Carabonneau-n.

– Jól van. Nem tart sokáig.

Viktoria kiment a gyártócsarnokból, és elindult a csokoládégyár tulajdonosának irodája felé. Finom illatok kísérték, miközben felfelé lépkedett a lépcsőn az emeletre, ahol a nagy múltú családi vállalkozás irodahelyiségei voltak.

Megállt a jól ismert, súlyos tölgyfa ajtó előtt. Egy pillanatra meghökkent, mert mintha hangokat hallott volna odabentről, de lehet, hogy tévedett. Mindenesetre nem szerette volna zavarni a mestert, ha látogatója van.

Végül azért csak bekopogott, megvárta az Entrez!-t, majd benyitott.

– Hát itt van végre! – kiáltották kórusban mind, akik a szobában összegyűltek.

Pezsgősdugó pukkant, és máris körülvették Viktoriát: Maître Bonnat[2], a felesége, a cukrászmesterek, a bolti eladónők, a két kifutófiú. Egyedül Luc hiányzott.

Viktoria után Colette is belépett az irodába, mosolygott.

– Na, mit szólsz? – súgta oda neki halkan. – Örülsz?

Viktoria szóhoz sem jutott, annyira meglepődött.

– Mademoiselle Rheinberger! Meglepettnek tűnik – szólalt meg Bonnat mester elégedetten mosolyogva, örült a jól sikerült surprise-nak. – Csak nem gondolta, hogy elengedjük rendes búcsúztató nélkül?

– Én… én… – hebegett Viktoria – igen, azaz nem. Erre valóban nem számítottam.

– Annál jobb. – Colette pezsgőt töltött a poharakba. – Hadd ünnepeljünk téged kicsit, édesem!

Csordultig töltött poharat nyomott Viktoria kezébe, és finoman a szoba közepére tolta a lányt. Maître Bonnat csendet kért.

– Mademoiselle Rheinberger – vágott bele a mester a beszédbe –, amikor annak idején megérkezett hozzánk, tele volt ambícióval és tudásvággyal, hogy új tapasztalatokat szerezzen. És két év elteltével igazán kiemelkedő csokoládékészítő lett magából.

– Bravó! – tapsolt mindenki.

– A családja szerencsés, hogy újra visszakapja magát – folytatta Bonnat mester. – Számunkra is igazi főnyeremény volt, hogy itt tudhattuk. Nagyszerűen érti a dolgát, és nem csak azt. Kiváló ötletei vannak. A kreativitásából mindenki profitál, aki magával dolgozhat. Mi mindannyian – mutatott körbe a jelenlévőkön – sok sikert és a legjobbakat kívánjuk az új feladataihoz, amelyek magára várnak. Még ha tudjuk is, hogy nem lesz könnyű. – Megköszörülte a torkát. – De mindenekfölött… köszönettel tartozunk. Merci, hogy része volt a mi nagy családunknak. És büszkék vagyunk, hogy valami itt marad magából, a kreációiban, amelyeket az elmúlt évek során kitalált, és amelyeket továbbra is a kínálatunkban tartunk. Egészségére!

Koccintottak, finoman összecsendültek a pezsgőskelyhek.

Viktoria meghatódva kortyolt bele a pezsgőjébe. Egészen valószerűtlennek érezte a pillanatot.

Lassanként személyesen is elbúcsúzott tőle mindenki. Megszorította a felé nyújtott kezeket, megpuszilta a felé nyújtott arcokat, válaszolt a családjára, valamint a stuttgarti csokoládégyárra vonatkozó kérdésekre, és megígérte, hogy időnként hírt ad majd magáról.

Utolsóként Bonnat mester lépett oda hozzá, kezében egy kis faládikával.

– Mademoiselle Rheinberger, szeretnék átadni magának egy kis ajándékot a nálunk töltött idők emlékére.

– Ó… ez igazán nem szükséges, Bonnat mester.

– Biztosíthatom, hogy szükséges. – A mester kinyitotta a ládikát, hogy Viktoria belenézhessen.

Kék bársonyon pralinékhoz való, diófa nyelű, ezüst mártóvillák sorakoztak benne, szám szerint tíz darab. Mind különböző. Volt közöttük háromágú, négyágú, volt, amelyik spirálban vagy karikában végződött, ennek az egyik végén apró rács volt látható. A tökéletes eszköztár bonbonok, apró sütemények bevonásához, rafinált dekorálásához.

– Ezt… nem fogadhatom el – hebegett Viktoria, de Bonnat mester csak szelíden mosolygott.

– Dehogynem fogadhatja el. – Azzal becsukta a dobozkát, és Viktoria kezébe nyomta. – Legyen sok öröme benne!

Viktoria végigsimított a finomra csiszolt faládikán.

– Köszönöm, mester. Nagy becsben tartom majd.

– Abban biztos vagyok. Használja minél többet! – Bonnat kezet nyújtott. – De aztán ne csináljon túl nagy konkurenciát nekünk!

Erre már Viktoria is elmosolyodott.

– Meglátom, mit tehetek.

– Isten vele, Mademoiselle Rheinberger! Au revoirt mondok, nem adieu-t. Remélem, egy nap majd újra találkozunk. Itt nálunk, a Bonnat-ban.

[1] Szomorú vagy?

[2] Bonnat mester (szerk.)

2. fejezet

Rue du Jardinet, két órával később

A ház kapujának halk kattanása jelezte az érkezését. Viktoria hallotta Luc lépteit, ahogy felfelé jött a kopott falépcsőn, maga elé mosolygott, amikor kopogott, majd válaszra sem várva berontott a szobájába.

– Ma belle![3] – Luc szokásához híven a karjába kapta, megcsókolta, szélvészként forgott körbe vele, amíg Viktoria nevetve meg nem kérte, hogy hagyja abba. Ekkor forgott vele még kettőt, majd óvatosan letette a földre.

– Luc! – Viktoria a fiú karjába kapaszkodott, amíg el nem múlt a szédülése. – Nem voltál ott a búcsúztatómon. – Nem akart szemrehányást tenni, ám a hangjában azért hallatszott a csalódottság.

– Megvolt rá az okom – ölelte magához Luc.

– Aha… most meg csak úgy rám törsz, pedig tudod, hogy nem lenne szabad feltartanod. Csomagolnom kell.

– Nem tartalak fel. – Luc déli dialektusa csak fokozta a szemében megvillanó huncutságot. – Elrabollak.

– Elrabolsz? – Viktoria óvatosan kibontakozott Luc öleléséből, és az ágy mellé lépett, amelyen egy hatalmas utazókoffer hevert kinyitva. – Holnap elutazom, és még sehol sem tartok a pakolással. – Körbemutatott a szobában: a kanapén, a két széken, sőt az asztalon is ruhahalmok tornyosultak.

Luc tekintete végigsiklott a rendetlenségen.

– A holnap az holnap. Ma még itt vagy. Akkor?

Viktoria felsóhajtott. Luc csak még inkább megnehezíti a búcsúzást.

– Jól van. Átöltözöm. De csak, ha lent vársz. – A Voiron-ban töltött két év után folyékonyan beszélt franciául. – És vigyázz, nehogy Madame Dupont meglásson!

Luc elégedetten vigyorgott.

Tulajdonképpen nem is szabadna itt lennie, mert Viktoria nem fogadhatott férfi látogatót. De mivel a főbérlője, Madame Dupont elég rosszul hallott, nem volt nehéz csendben ellopakodni az öreg hölgy ajtaja előtt, és felosonni a zegzugos régi ház legfelső emeletére.

– Már itt sem vagyok! – Luc csókot dobott Viktoriának. – Ne várass túl sokáig!

Viktoria megcsóválta a fejét, miközben a fiú már rohant is le a lépcsőn. Lucben szinte természeti erők tomboltak, spontán volt és magával ragadóan sármos. Rögtön a Bonnat csokoládégyárban töltött első napján elcsavarta Viktoria fejét.

Még pontosan emlékezett rá, hogy pisztáciakrémet kellett készítenie, ami nem nagyon akart sikerülni, Luc pedig néhány jó tanáccsal azonnal a segítségére sietett. Így végül két, egészen jól sikerült pisztáciakrémmel töltött pralinét tehetett Bonnat mester elé. Ő pedig belehabarodott Lucbe.

És most?

Most visszafordíthatatlanul más irányt vesz az élete. Pedig úgy tervezte, hogy még egy évet itt marad Bonnat-éknál. De az elmúlt hetek történései keresztülhúzták a terveit. Ebben a nehéz időszakban az anyja mellett a helye. Az apja halála szörnyű nagy űrt hagyott maga után.

Kioldotta a karcsúsított, drapp pamutruha övét, és kibújt belőle. Lucöt ismerve úgy gondolta, valahová a szabadba viszi majd, ezért egy könnyű blúzt és nadrágszoknyát vett fel, ujjaival végigszántott vállig érő, hullámos tincsein, természetes szőke haját még világosabbra szívta ki nyáron a nap. Általában kibontva viselte a haját, csak akkor fogta össze, amikor dolgozott. A manapság divatos tarkókontyot sem kedvelte, ami mutatós volt ugyan, de neki kényelmetlen. Végül fűzős cipőbe bújt, és elindult lefelé.

Luc a házfalnak támaszkodva cigarettázott a Peugeot motorkerékpárja mellett. Amikor meglátta Viktoriát, elpöckölte a csikket, felpattant a motorra, és maga mögé mutatott:

– On y va[4] – mondta, majd berúgta a motort.

Viktoria felült a fiú mögé, nem sok helye maradt Luc és a csomagtartóra kötözött piknikkosár között. Átkarolta Luc derekát.

– Hová megyünk?

– Az legyen meglepetés! – Luc gázt adott, és hangos berregéssel nekiindultak.

A szeme sarkából Viktoria látta a kipufogógáz fekete füstfelhőjét, amit hátrahagytak. Teljesen beborított egy vörös csíkos macskát, aki mindeddig kíváncsian figyelte az indulásukat. Most viszont sebesen eliszkolt, berohant a legközelebbi kapualjba.

Gyors tempóban kanyarogtak a városka szűk utcáin, és Viktoria hamarosan már sejtette is, hová mennek. Nagyszerű ötlet kimenni a Paladru-tóhoz egy ilyen gyönyörű nyári délutánon, bár nem túl eredeti. Számtalanszor jártak már ott együtt. Ezért nagyon kíváncsi volt, vajon mit talált ki még Luc az utolsó közös napjukra.

A fiú hátához simulva élvezte a háromnegyed órás utat a motoron. Luc nem volt túl magas, különösebben atletikus sem, inkább karcsú és inas. Sötétbarna haja mindig kicsit borzasan állt, az arcát soha nem borotválta simára. Bár éppen egyidősek voltak – mindketten húszévesek –, Luc mégis valahogy idősebbnek tűnt, talán a napbarnított bőre miatt. Meg a homlokát redőző gondterhelt ráncok miatt, amelyek igazából egyáltalán nem illettek könnyed, derűs lényéhez.

Hogy a lányok nagy kedvence, azt Viktoria elfogadta. Szerette a humorát, a gyengédségét, és hogy mindig az élet jó oldalát nézte.

Amikor csak idejük engedte, elindultak valamerre, megmászták a Chartreuse-hegység zöldellő csúcsait, bejárták a hegygerincek szűk ösvényeit, fehér mészkősziklák között kapaszkodtak, fürödtek a mélyben kanyargó folyókban. Egyszer az egyik ilyen kirándulásukon Viktoria eltörte a karját, és Luc végig mellette maradt, amíg ellátták. Máskor egy véget érni nem akaró, vakmerő motoros túra során lementek egészen a Földközi-tengerig, és a strandon töltötték az éjszakát holdfény, bagett és vörösbor mellett. Bár Viktoriának ezután több napjába telt, hogy kipihenje a kirándulás fáradalmait, felejthetetlen, csodás élmény volt.

– Jól vagy, Viktoria? – szólt hátra a válla fölött Luc, mintha csak megérezte volna, éppen mire gondol a lány.

– Persze! Minden rendben. – Viktoria igyekezett elnyomni magában a szomorúságot, amiért hamarosan el kell válniuk. A holnap az holnap, ezt mondta Luc. Ma még itt vagyok, gondolta.

Inkább a mellettük elsuhanó tájat figyelte. Szántóföldek és legelők váltakoztak kisebb gesztenye-, tölgy- és bükkerdőkkel, máskor falusi házak között hajtottak. A menetszél, amely a hajába kapott, meleg volt, olyan meleg, mint az egész június.

Miután elhagyták a Charavines nevű falucskát, Viktoria a nyakát nyújtogatva már látta, ahogy a fák és bokrok ágai között felsejlik a tó türkizkék vize. Végül Luc lekanyarodott az útról, megtettek még néhány métert a hepehupás talajon, majd megálltak egy hatalmas tölgy árnyékában, amelynek ágai mélyen benyúltak a víz fölé. A motor tompa pöfögéssel leállt.

Luc hátrafordult.

– Megérkeztünk.

– Remek! – Viktoria leszállt, kinyújtóztatta a tagjait, miközben Luc kitámasztotta a motort, és leoldozta a piknikkosarat a csomagtartóról. – És most itt fogunk piknikezni?

– Nem itt. Gyere!

Kézen fogta a lányt, és elindultak a tóparton. Kavicsok csikorogtak a cipőjük talpa alatt, a lágy hullámok halk csobbanással nyaldosták az enyhe lejtőt, amely a vízhez vezetett.

Egy védett kis öbölben Viktoria észrevett egy csónakot.

– Csónakázni megyünk?

Luc halkan felnevetett.

– Úgy van. – Elengedte Viktoria kezét, előrement, és betette a kosarat a ladikba. Aztán hátrafordult a lányhoz, aki már ott állt mögötte. – Emlékszel, amikor legutóbb itt voltunk?

– Persze hogy emlékszem. Csupa víz lett a lábam.

– Lyukas volt a csónak. De ez itt úgy tűnik, rendben van.

– Te hoztad ide?

– Idehozattam. Egy halásszal. – Luc nekiveselkedett, hogy a vízre tolja a csónakot. Viktoria is segített, és néhány perc múlva már siklottak is a tavon.

– Azt most már legalább tudom, hová jöttünk kirándulni – mondta Viktoria, miközben egy kacsacsaládot figyelt, az öt kiskacsa buzgón igyekezett az anyja után, aki szép nyugodtan úszott el mellettük. – De még mindig sejtelmem sincs, milyen meglepetés vár rám. Talán egy szörny? Mint Loch Nessben?

Luc sokat sejtetően mosolygott, és egyenletes csapásokkal evezett a tó közepe felé, ahol a part menti kékeszöldből már mélykékre váltott a víztükör színe. Nem véletlenül nevezték a helyiek a Lac de Paladru-t Lac Bleu-nek, azaz kék tónak is. Számos legenda keringett a tóról, például a Dame Blanche-é, azaz a Fehér asszonyé, aki évszázadokkal korábban a szerelmével csónakba szállt, aztán örökre nyoma veszett – de újra meg újra látni vélik a tavon.

Nekik biztosan nem fog nyomuk veszni, de Luc talán meg akarja mutatni a helyet, ahol a hagyomány szerint felbukkan olykor a Fehér asszony?

– Na, itt is vagyunk – szólalt meg Luc, mintha csak a gondolataiban olvasott volna.

– Itt? – Viktoria körülnézett. Félúton lehettek a hosszan elnyúló tó nyugati és keleti partja között, amely itt nagyjából egy kilométer széles volt.

Luc bólintott, behúzta az evezőket.

– Most halászni fogunk? – kérdezte Viktoria.

– Várd ki a végét! – Luc a lány elé tette a piknikkosarat.

– Ebben hoztad a csalikat?

– Ha így akarod nevezni – vigyorgott Luc fülig érő szájjal.

– Ó, nem, nem… Luc – tiltakozott Viktoria –, tudod, hogy én nem…

– Nem erről van szó, ma belle. – Kicsit sértődött volt a hangja.

– Kérlek, bocsáss meg! – Viktoria már sajnálta, hogy elhamarkodottan ítélkezett. – Tényleg nem akartalak semmi… illetlenséggel meggyanúsítani.

– Na, egy kicsit azért igen. – Luc letérdelt a fonott kosár elé, kioldotta a bőrszíjakat. – Jól tudom, mit gondolsz erről.

Viktoria felsóhajtott. A franciák túlságosan szabadosak a szerelemben.

– Ám tulajdonképpen csalinak is lehet nevezni azt, ami ebben van – folytatta Luc, felemelte a kosár fedelét, elővett egy piros-fehér kockás abroszt. – Legalábbis remélem, hogy így majd nem felejtesz el.

Viktoria kíváncsian pillantott bele a kosárba.

– Üvegek jégzacskókon?

– Pontosan. – Luc a csónak aljára terítette az abroszt, majd óvatosan kivette a fonott kosárból a befőttesüvegeket, és két sorba rakta őket.

– Ó, csokoládé!

Luc bólintott. Kinyitotta az első üveget.

– Csokoládépikniket tartunk.

Viktoria boldogan összecsapta a kezét.

– Ez milyen csodás ötlet, Luc!

– Ugye?

– Ezennel megbocsátom, hogy nem vettél részt délután a búcsúztatómon. Biztosan jó sok időbe telt, hogy elkészítsd ezeket.

– Úgy van. – Luc elégedetten vigyorgott, és odanyújtott Viktoriának egy fapálcikát, amelyre egy praliné volt feltűzve. – Kóstold meg ezt! De csukott szemmel.

Viktoria átvette a pálcikát, lehunyta a szemét, és kóstolt.

– Ez egy… pralin sport![5] Igen, egészen biztos vagyok benne, nagyon intenzíven érezni a pirított mogyorót.

– Eltaláltad!

– Hát persze! – Viktoria kinyitotta a szemét. – Épp eleget adtam el belőlük kirándulóknak, akik aztán magukkal vitték a túrájukra.

– Akkor jöhet a következő. – Luc lecsavarta egy másik üveg tetejét, és odakínálta a lánynak.

Viktoria kivett egy csokoládéval bevont kis háromszöget, beleharapott a roppanós édességbe.

– Gâteau sphinx en miniature.[6] Nagyon finom. Ezzel jó sokáig kísérleteztünk, Luc.

– Bizony. De megérte, csodálatos lett. – Luc is megkóstolt egy bonbont. – Fantasztikus ez a tojáshabos töltelék.

Ezután sorban kinyitotta a többi üveget, és mindegyikből tett egy kóstolót a terítőre.

– Az elmúlt hetekben kicsit továbbfejlesztettem a Bonnat legjobb receptjeit. Nézzük ezt például! – Felemelt egy apró négyszögletes süteményt. – A szilvás piskótánk jó adag rummal. – Kacsintott, és odaadta Viktoriának.

– Mhmm – mormolta a lány, miután beleharapott. – Nagyon jót tett neki a rum.

Luc elégedetten vigyorgott.

– Kigondoltam még valami… mondjuk úgy, szokatlant. – Megint belenyúlt a fonott kosárba, előhúzott egy bagettet, egy üveg pezsgőt meg egy kis dobozkát. – Tudod, mit szeretek a legjobban reggelire enni? Bagettet csokoládéval.

Viktoria lelkesen bólogatott.

– Pain au chocolat.[7] Ezt ismerem otthonról.

– Tényleg ismered?

– Igen. Stuttgartban néhány éve már létezik olyan csokoládé, amit kenyérre lehet tenni.

– A szüleid gyárában csinálják?

– Nem. Egy másik csokoládégyártó.

– Én meg azt képzeltem, valami fantasztikus újdonságot találtam ki. – Luc teátrálisan csóválta a fejét. – Na, nem baj, akkor is prezentálom neked az én pain au chocolat-mat. Biztosan sokkal finomabb lesz, mint a ti konkurenseteké. – Tört egy darabot a bagettből. Kinyitotta a fémdobozkát. – Ez itt teljesen egyszerű csokoládé, tejporral és vaníliával készült.

– A legegyszerűbb dolgok sokszor a legjobbak.

Viktoria figyelte, ahogy Luc ügyesen kiemel a dobozból egy vékony csokoládészeletet, és a bagettre helyezi.

– Tessék!

– Köszönöm. – Bár az ujjai melegétől a csoki rögtön olvadni kezdett, Viktoria megvárta, amíg a fiú magának is letör egy darab kenyeret, és arra is csokoládét tesz.

– És természetesen pezsgő dukál mellé – mondta Luc. A terítőre tette a kenyerét, majd felbontotta az üveget.

– Remekül harmonizálnak majd az ízek – bólintott Viktoria –, bár ma már ittam pezsgőt.

– Annak már jó néhány órája. De sajnos csak egy bögrém van hozzá, ma belle, poharakat nem hoztam.

– Nem kellenek poharak. Én úgyis egyszerűen szeretem. – Viktoria Lucre kacsintott, ivott egy korty pezsgőt a bögréből, majd beleharapott a csokoládés kenyérbe. – Nagyon finom. Egyszerű és rafinált… és mennyei.

Élvezték a pikniket a tó közepén, nassoltak és pezsgőztek. Aztán Luc egyszer csak felállt a csónakban, ami ettől erőteljesen megbillent. Viktoria ijedten kapaszkodott a deszkapadba.

– Most meg mire készülsz?

– Úszom egyet.

– Na de… – Mielőtt befejezhette volna a mondatot, Luc már ki is bújt az ingéből, lehúzta a nadrágját, és fejest ugrott a tóba. Viktoria kihajolt a csónakból a víz fölé. – Luc! – kiáltotta szigorúan. – Ha ez megint egy utolsó próbálkozás akar lenni, hogy meggyőzz arról… Luc?

A fiú eltűnt.

Lassan a víztükör is elsimult ott, ahol beugrott, és még mindig nem bukkant fel sehol.

– Luc! Merre vagy? – Viktoria egyre nyugtalanabb lett, még jobban kihajolt, a vizet pásztázta. Olyan sok pezsgőt azért nem ivott, hogy baja eshetett volna, amikor a vízbe ugrott, gondolta. Most mit csináljak?

Kibújt a cipőjéből.

Végül nem bírta tovább, levette a blúzát és a nadrágszoknyát is. A fehérneműjét magán hagyta. Azután óvatosan áttette az egyik lábát a csónak széle fölött, majd a másikat is. A csónak azonnal oldalra billent, úgyhogy gyorsan beleereszkedett a vízbe.

– Ma belle! – A következő pillanatban már prüszkölve fel is bukkant mellette Luc, és magához ölelte.

– Ó, Luc! – Viktoria próbált szabadulni a szorításából. – Én nem vagyok csali.

– Kár. De úszni azért csak tudsz kicsit? Hisz nemsokára nálatok, Németországban rendezik az olimpiát.

Viktoria végre kiszabadította magát, néhány erőteljes karcsapással odébb úszott, majd Luc felé fordult.

– Persze hogy tudok úszni. Sőt, nagyon jól úszom, nem kell hozzá tanítómester. – Viktoria vizet fröcskölt Luc arcába. – És olimpia sem.

– Na, várj csak! – Luc odasiklott hozzá, a lány pedig a mellettük ringatózó csónak mögé próbált menekülni.

Kergetőzve úszkáltak a tóban, nevetve, évődve, és Viktoria nagyon élvezte ezt a játékos meghittséget, még ha az öleléseik szomorkásak, a csókjaik búcsúízűek is voltak.

Egy idő után aztán a hátára feküdt, és csak lebegett lehunyt szemmel a vízen. Luc odaúszott hozzá.

– Viktoria…

– Ne, Luc. Hallgass!

– Már csak ez az utolsó éjszakánk maradt.

Viktoria megfordult a vízben, Luc vállába kapaszkodott.

– Én… még nem állok készen erre.

Luc hosszan, szenvedélyesen megcsókolta. Azután a szemébe nézett.

– Bár ellenállhatatlan kis vízi nimfa vagy, most adok neked öt percet, hogy felöltözz. Különben nem ígérhetem, hogy továbbra is uralkodni tudok magamon. – A derekánál fogva kicsit kiemelte a lányt a vízből, hogy megkapaszkodhasson a csónak szélében.

Viktoria felhúzta magát, gyorsan ledobta a vizes alsóneműjét, felvette a blúzát és a nadrágszoknyáját. Miközben a hajából csavarta ki a vizet, Luc is bemászott a csónakba, mire az megint vészesen billegni kezdett.

Tapintatosan félrenézett, amíg Luc is felöltözött. Legalábbis próbált nem odanézni, de végül győzött a kíváncsisága, és lopva vetett rá egy pillantást. Már értette, miért dobog hevesebben a lányok szíve, ha Lucről van szó. Az ő szerelmük azonban holnap véget ér, amikor felszáll a vonatra Németország felé.

Luc már a kis piknikjük maradékát csomagolta össze, majd vízre tette az evezőket, és szép lassan elindultak a part felé. Viktoria tekintete a fodrozódó vízről a parton sötétlő fákra siklott, aztán az égboltra.

A késő délután estébe fordult, nyugaton a dombok mögött lement a nap. Az égen már feltűnt egy-két csillag. Utoljára még vöröses-narancsos fénybe borult a láthatár, és Viktoria arra gondolt, hogy ezzel a nappal valami visszavonhatatlanul véget ért – ahogy az életben egyszer minden elmúlik.

Erre a gondolatra apró szúrást érzett.

Milyen lesz Stuttgart – az apja nélkül? Egyszerűen nem tudta elképzelni nélküle az otthonát, a villát, ahogy a csokoládégyárat sem. Boldogulnak majd egyáltalán így?

– Mire gondolsz? – Luc hangja gyengéden szakította ki a gondolataiból.

Viktoria felsóhajtott.

– Az elmúlásra.

Luc megértően bólintott. Végig mellette állt, vigasztalta, amikor április közepén hírt kapott az apja súlyos tüdőgyulladásáról, majd két héttel később a haláláról. Ő vitte el Grenoble-ba a pályaudvarra, amikor hazautazott a temetésre, és ő ment érte, amikor egy hét múlva visszatért. Akkor is ott volt vele, amikor közölte Bonnat mesterrel, hogy végleg haza kell költöznie Stuttgartba.

– Tudod, Viktoria – szólalt meg Luc, és egy pillanatra abbahagyta az evezést –, az én apám is meghalt. Halász volt, és egy nap nem tért vissza a tengerről. Tizenkét éves voltam akkor. Tudom, mit érzel most.

Viktoria meglepődött. Mostanáig Luc szinte soha nem beszélt a családjáról, a származásáról. Csak annyit tudott, hogy Marseille-ben született.

– Nem azért mondom ezt, hogy sajnálj – folytatta Luc. – Csak azt akarom mondani… hogy az életben nem mindig egyenes az út. Néha csak később jövünk rá, hogy a nehéz idők valami jót is hozhatnak.

– Én semmi jót nem látok apám halálában – mondta Viktoria csendesen. – Egyáltalán semmit.

– Nem is így értettem. Az soha nem lesz jó, hogy apád meghalt. De ezzel más irányt vesz az életed, ami új lehetőségeket teremt… ááá, olyan nehéz ezt elmagyarázni. – Elhallgatott egy pillanatra. – Belőlem is halász lett volna, mint apámból. Valószínűleg soha nem jutott volna eszembe, hogy mást is csinálhatnék, olyasmit, amit szeretek, ami elégedetté tesz. Pedig már gyerekkoromban is undorodtam a halszagtól.

Viktoria hallgatott. Nehezére esett vigaszt találni Luc történetében, pedig nyilván az volt a célja.

– Persze még ma is szomorúvá tesz, ha apámra gondolok – ismerte be Luc. – Anyámnak nagyon nehéz volt egyedül négy gyerekkel, szinte még arra sem futotta, hogy mindennap ételt tegyen az asztalra. De aztán számára is kinyílt egy ajtó. Azóta már saját varrodája van, amit a bátyámmal és a nővéreimmel együtt vezet. Érted, mit akarok mondani? Adj magadnak időt, Viktoria!

Viktoriának nem jutott eszébe megfelelő válasz. Súlyos csend telepedett közéjük. A csónak finoman ringatózott. A sötétség beálltával nyugtalanabbá vált a tó vize.

– Evezhetek kicsit? – szólalt meg Viktoria hirtelen.

– Ha szeretnél… persze.

Helyet cseréltek.

Bár megerőltető volt, jót tett ez a kis mozgás. Luc halkan irányította a part felé. Viktoria minden evezőcsapás után jobban érezte magát, és mintha az együtt töltött délután könnyed hangulata is visszatért volna kicsit. Lucnek igaza van. Minden megy tovább. Valahogy.

– Ügyes voltál – mondta Luc, amikor a csónak orra csikorogva kifutott a kavicsos partra. Kiugrottak, és kihúzták a vízből.

– Hát, evezni nem valami bonyolult dolog – felelte Viktoria. – De azért köszönöm az elismerést.

– Mindenesetre gond nélkül partot értünk. Előfordulhatott volna, hogy véletlenül megbillented a csónakot, és felborulunk.

– Soha – tiltakozott Viktoria. – Kislány koromban sokat eveztem a Boden-tónál. Majdnem minden nyáron ott töltöttünk néhány napot.

Luc felnevetett.

– Ez látszik, Mademoiselle Rheinberger. Csodásan lágyak az evezőcsapásaid.

Viktoria játékosan a fiú karjára csapott.

– Te pedig szemtelen vagy, Luc. De mivel csodálatos délutánnal leptél meg ma, megbocsátok.

– Szívesen tettem. – Luc rágyújtott egy cigarettára. – Viktoria… bár vissza kell menned Németországba, én mindig itt leszek neked.

– Ezt jó tudni. – Viktoria fáradtan a csónak oldalának dőlt.

– Sok nyugtalanító dolgot hall az ember onnan mostanában.

Viktoria nem tudta, mit feleljen. Ő maga is bizonytalan volt, mi vár majd rá Stuttgartban.

– De mindegy is. – Luc maga elé fújta a cigarettafüstöt. – Te legyőzöl minden nehézséget, ma belle.

– Remélem.

– És ha nem vagy jól, ha szükséged van rám, csak írj vagy telefonálj! És máris ott vagyok.

Erre már Viktoria elnevette magát.

– Azt kiáltom a telefonba: segítség!

– Például. Vagy egyszerűen azt mondod: chocolat – viccelődött Luc.

– Chocolat. Miért is ne? – Viktoria halkan kuncogott. – Luc, gyere gyorsan, chocolaaat!

– Én pedig máris ott termek – erősítette meg újra Luc, és bár most csak viccelődtek, Viktoria tudta, hogy komolyan is gondolja.

A sötétben felparázslott Luc cigarettája, ahogy beleszívott.

Viktoria hallgatott egy darabig, aztán ellökte magát a csónak oldalától.

– Ideje most már indulnunk. Még csomagolnom kell.

Luc eldobta a cigarettacsikket, és megfogta a lány kezét.

– Jól van. És ne feledd: hat héttel ezelőtt azért mentél haza, hogy gyászolj! Most azért mész haza, hogy újrakezdj mindent.

[3] Szépségem! (szerk.)

[4] Essünk neki! (szerk.)

[5] sportpraliné (szerk.)

[6] miniatűr szfinx-torta (szerk.)

[7] Csokis kenyér (szerk.)

3. fejezet

Rothmann csokoládégyár, Stuttgart, két nappal később

Minden olyan meghitten ismerős volt. A tágas lépcsőház, a nagy kétszárnyú ajtó, amely az irodákba vezetett, az írógépek kattogása, ami azonnal megütötte az ember fülét, ahogy belépett. A szagok, meg a termet betöltő csendes koncentráció, a gépírókisasszonyok fojtott beszélgetése. Gyerekkora óta ismerős volt mindez. Halkan becsukta maga mögött az ajtót.

– Jó reggelt, Rheinberger kisasszony! – Egy harminc év körüli nő sietett elé, kezet nyújtott. – Lydia Rosental vagyok.

Viktoria megszorította a felé nyújtott kezet.

– Jó reggelt! – Az anyja tegnap este már elmondta, hogy Lydia Rosental vezeti az irodát, amióta Frau Fischer a múlt évben nyugdíjba ment.

– Bizonyára az édesanyját keresi, Rheinberger kisasszony. Jelenleg éppen a gyártócsarnokban van, de hamarosan itt lesz. Engedje meg, hogy addig bemutassam önnek az irodában dolgozó kisasszonyokat!

Viktoria először kissé furcsállotta a dolgot. Hiszen a gépírókisasszonyok többségét ismerte, fölöslegesnek érezte, hogy hivatalosan bemutassák őket. Ám Rosental kisasszony már oda is lépett az első asztalhoz, majd sorolni kezdte a lányok nevét és a rájuk osztott feladatokat. Viktoria gyorsan rájött, hogy az irodavezető nagyon is tudatosan járt el így, hogy ezzel is világossá tegye Viktoria új pozícióját a gyárban. Mostantól nem egyszerűen a tulajdonosok lánya volt, hanem az itt dolgozók felettese. Úgy tűnt, a gépírókisasszonyok elfogadták a változást, udvariasan köszöntötték, ki-ki elmondta, mi a munkája.

Viktoria figyelmesen végighallgatta őket, megkérdezte, hogy érzik magukat, és felajánlotta, ha kérdésük van, bármikor bizalommal fordulhatnak hozzá.

Éppen az utolsó írópulthoz léptek, amikor Judith Rheinberger visszatért az irodába.

– Vicky! Miért nem maradtál otthon? – sietett oda a lányához. – Mondtam, hogy adj magadnak pár napot, amíg kipihenheted az utazás fáradalmait!

– Jól vagyok, Mama – felelte Viktoria. – Unatkoztam Degerlochban. Ahhoz pedig nem volt kedvem, hogy a városban sétálgassak. Jobb nekem, ha elfoglalom magam. És feltehetően munka van itt bőven.

– Az biztos. – Judith fáradtan kisimított egy elszabadult hajtincset a homlokából. A mozdulata kimerültségről árulkodott. Szép arca sápadt volt, szinte fakó, a szeme alatt sötét karikák. Szőke haját egyre több ősz szál szőtte át, jóval több, mint néhány hete. Látszott rajta, milyen nagyon megviseli imádott férjének elvesztése.

– Legjobb lesz, ha mindjárt munkához is látunk – folytatta Viktoria. – Eddig mindig csak a csokoládékészítéssel foglalkoztam, az üzleti résszel nem. Sok mindenre meg kell tanítanod.

– Úgy van. – Judith egy pillanatra a távolba révedt. Azután a lányára nézett, a karjára tette a kezét. – A csokoládégyár apád és nagyapád öröksége. Mindketten büszkék lennének, ha láthatnák, hogy a nyomdokaikba lépsz. Gyere, menjünk az irodámba! És… Rosental kisasszony – bólintott hálásan a fiatal nőnek –, köszönöm, hogy ilyen kedvesen fogadta Viktoriát.

– Nagyon szívesen. Később bemegyek önhöz. – Az irodavezető az íróasztalán heverő mappákra mutatott. – Van néhány kintlévőség és két ajánlat, amit meg kellene beszélnünk.

– Rendben. Úgy egy óra múlva. Addig ne zavarjon bennünket senki! – Azzal Judith elfordult, és kinyitotta az iroda ajtaját, amit évtizedeken át osztott meg a férjével.

– Hogyne – nézett utána Lydia Rosental, majd ismét Viktoriához fordult. – Nagy könnyebbség, hogy itt van velünk, Rheinberger kisasszony. – A hangjából valami sürgető könyörgés áradt.

Itt tényleg nagy szükség van rám, gondolta Viktoria. Nagyobb, mint hittem.

Hirtelen eszébe jutottak Luc szavai: Most azért mész haza, hogy újrakezdj mindent. Pontosan. Ez egy új kezdet, még ha nehezére esik is a változás. És ehhez neki kell megtalálnia magában az erőt, hogy az anyjának legyen ideje feldolgozni, ami történt, és újra bátorságot meríteni az élethez.

– Jössz már, Vicky? – Judith szokatlanul türelmetlennek hangzott.

– Máris – felelte Viktoria, és követte az anyját az igazgatói irodába, amit két nagy üvegfal választott el a gépírókisasszonyok termétől, így be lehetett oda látni.

– Csukd be az ajtót, kérlek! – Judith leült a hatalmas íróasztal mögé, amely korábban Wilhelm Rothmanné volt, az ő halála után pedig Victor Rheinbergeré. Kissé elveszettnek tűnt a súlyos bútordarab mögött, de azért látszott, hogy már a magáénak érzi. Határozottan rendezgette az iratokat maga előtt, félretolt egy iratrendezőt, majd elővett egy papírokkal teli mappát.

Viktoria becsukta az ajtót, odahúzott egy széket, és leült az anyja mellé. Az apja ezüst írókészletére esett a pillantása, amelybe a V és R monogramot gravírozták. Mellette ott feküdt a levélvágó kése és a márvány tintatartó, amit tőle és a bátyjától, Martintól kapott pár éve a születésnapjára. Mintha csak egy pillanatra állt volna föl az íróasztalától, és mindjárt visszajönne.

– Örültem volna, ha még egy kis időt tölthetsz Bonnat-éknál, Vicky – szólalt meg Judith. – Tudom, mennyire élvezted, hogy ott dolgozhatsz. De… – a mappában lapozgatott, úgy tűnt, egy bizonyos papírt keres – …itt még akkora a felfordulás…

– Tudom – bólintott Viktoria. – És magától értetődött, hogy hazajövök. Itt a helyem melletted. Együtt majd mindent megoldunk.

– Rengeteg munka vár ránk. Először is néhány jogi ügyet kell elintéznünk, bár apád és én előrelátóan mindent elrendeztünk arra az esetre, ha valamelyikünk meghalna. – Félretolta a papírokat. – Hála istennek a gyártás zökkenőmentesen megy tovább, bár a kakaószállítmányokkal van némi fennakadás. De azt gondolom, ez szokványos és átmeneti zavar egy ilyen helyzetben, mint a miénk. A megrendeléseink kicsit visszaestek, ám aggodalomra még semmi ok. A vevőink és a beszállítóink belátható időn belül bizonyára megpróbálnak más feltételeket kialkudni.

– Valóban? – lepődött meg Viktoria. – És miért tennének ilyet…

– Heil Hitler! – Egy férfi harsány hangja hallatszott be a csukott ajtón át. Viktoria felkapta a fejét, az üvegfalon keresztül látta, hogy egy alacsony, tömzsi ember barna uniformisban áll a gépíróteremben. Jobb karját kinyújtva a magasba lendítette, ahogy mostanság Németországban szokás. A gépírókisasszonyok is felpattantak és a magasba lendítették a karjukat. Rosental kisasszony viszont épp csak mímelte a mozdulatot. Rövid szóváltás után a köpcös kis ember határozott léptekkel az ajtóhoz masírozott, és berontott az irodába.

– Heil Hitler! – kiáltotta újra, keményen összecsapta a bokáját, és ismét a magasba lendítette a karját. A barna egyenruha a vörös karszalaggal még ijesztőbbé tette a fellépését. – Frau Rheinberger, fontos ügyben kell beszélnem önnel.

Ordítva beszélt, és olyan hangnemben, mintha parancsokat osztogatna. Viktoria legszívesebben befogta volna a fülét. Miért kell így üvölteni?

Judith felállt. Meghatározhatatlan mozdulatot tett a jobb kezével, és mormolt hozzá valamit.

– Jó napot, Weber úr! – mondta hűvösen. – Mit tehetek magáért?

Micsoda udvariatlanság, hogy nem mutatkozik be, gondolta Viktoria. Még ha az anyját ismeri is, őt nem.

– Ezt az ügyet négyszemközt kellene megbeszélnünk, Frau Rheinberger – vakkantotta Weber, majd anélkül, hogy invitálták volna, egyszerűen bemasírozott az irodába, egészen a hátsó sarokban álló tárgyalóasztalig, ahová lecsapta a bal kezében tartott aktatáskáját.

– Ő itt a lányom, Viktoria Rheinberger – közölte Judith nyugodt hangon. – Mától ő is a gyár vezetőségében dolgozik. Ezért ugyanolyan figyelmesen fogja hallgatni, amit elő akar adni, mint jómagam.

– Ha muszáj. – A férfi köhintett, majd biccentett Viktoriának. – Kurt Weber a nevem. Ortsgruppenleiter.[8]

– Jó napot! – mondta Viktoria kimérten. Felállt, ő is odament a tárgyalóasztalhoz.

Weber összehúzott szemmel végigmérte.

– Foglaljon helyet, Weber úr! – Judith nyugtalannak tűnt, és állva maradt az íróasztala mögött.

– Frau Rheinberger – Kurt Weber leült, előhúzott az aktatáskájából egy vékony dossziét –, a férjét, mint tudja, igen nagyra becsültem, az ő halálával a Rothmann csokoládégyár vezető nélkül maradt.

– Szó sincs róla! – tiltakozott azonnal Judith, és Viktoria hallotta, ahogy megremeg a hangja. – Minden megy tovább, ahogy eddig.

– Nos, én ezt másként látom.

– Hogy mondta? – Viktoria igazából nem akart beleszólni, de nem tudott uralkodni magán.

Ám Weber rá sem hederített, továbbra is kizárólag az anyjához intézte a szavait.

– Ugyan már, Frau Rheinberger, nyilvánvaló, hogy nincs olyan férfi a családjukban, aki tovább vezethetné a gyárat. Ismereteim szerint a fivére, Karl Rothmann Berlinben él, a másik fivére, Anton zongorakészítő műhelyt vezet itt Stuttgartban. A fia, Martin Rheinberger pedig zongoraművész, nem valószínű, hogy érdekelné a gyár irányítása.

– Maga aztán jól informált – jegyezte meg Judith, bár valószínűleg csak Viktoria érezte a hangjában a szarkazmust. – De nyilván nem kerülte el a figyelmét, hogy a gyárnak igenis van örököse, mégpedig egy nő.

– Frau Rheinberger – Weber elnézően mosolygott –, változtak az idők, ahogy ön is tudja. Hála érte a Führernek. – Hátradőlt a székén. – A nem túl távoli múltban volt néhány év, amikor a nők… mondjuk úgy, férfiként próbáltak viselkedni. De ennek most már vége, nem tűrjük az effajta kilengéseket.

– Ezzel meg mit akar monda… – háborodott fel Viktoria, de az anyja közbevágott.

– Nem látom be, mi kivetnivaló és a Führer céljai ellen való volna abban, ha egy ilyen jól működő gyárat azok vezetnének tovább, akik jól ismerik a vállalkozást és sokéves tapasztalattal rendelkeznek. Végül is ezzel a német népet szolgáljuk. És ez a lényeg, nem igaz?

– Kedves asszonyom – felelte Weber szelíden –, itt nem a hozzáértésről vagy hasonlókról van szó. Hanem az eleve elrendelésről. Az pedig egy tisztességes német nő számára nem más, mint hogy meleg otthont teremtsen a férjének, gyerekeket szüljön a Führernek, és a megfelelő szellemben nevelje fel őket. Különösképpen érthető és helyes ez a kitétel, ha elnézem a kedves lányát. – Ám miközben mondta, nem nézett Viktoriára. – A múlt év januárjában egyébként ismételten nyilvánosan hirdették ki, hogy a fiatal lányok célkitűzése nem lehet más, mint alaposan felkészülni az életre, jó háziasszonnyá és anyává válni. Ezzel szolgálják a Führert és a hazát.

– Weber úr, úgy vélem, befejezhetjük ezt a beszélgetést – jelentette ki Judith határozottan. – A lányom és én vezetjük tovább a gyárat. Ehhez nincs mit hozzáfűzni.

– Nézze csak, Frau Rheinberger, ebben nagyon téved. – Weber iratokat terített ki maga elé az asztalra. Úgy nézett ki, mint egy szerződés. – A Harmadik Birodalom fő irányelve pontosan meghatározza a férfi és a nő feladatait, nekünk az a dolgunk, hogy a nemzetiszocialista népközösség érdekében ezeket betartassuk. Első pillantásra talán… méltánytalannak tűnhet önnek, ám idővel be fogja látni, sőt hálás lesz, hogy felnyitottuk a szemét… és a helyes útra tereltük.

– Nem tudom követni – mondta Judith most már keményebb hangon. Végül mégiscsak odament a tárgyalóasztalhoz, és leült. – El akarnak űzni minket a gyárunkból?

– Ah, Frau Rheinberger – lágyult el Weber hangja –, dehogy akarjuk elűzni. Inkább teszünk önnek egy… ajánlatot. – Judith elé tolta a papírokat, hogy bele tudjon olvasni. – Ez itt egy rendkívül előnyös ajánlat. Az Adler csokoládégyár lehetőségeket keres, hogy kibővítse a gyártási tevékenységét. Ismeri az Adler csokoládét?

– Ez a gyártó nincs még valami régen a piacon – felelte Judith. Viktoriának feltűnt az enyhe megvetés az anyja hangjában.

– Nem, ebben téved, Frau Rheinberger – csóválta a fejét önelégülten Weber. – Az Adler egy nagy múltú cégből nőtte ki magát, és most új néven fut tovább. Ám ettől függetlenül… – kotorászni kezdett a papírjai között – …a Scho-Ka-Kolával nagyon is sikeres a piacon. – Most ismét felemelte a hangját, harsány, pattogós, katonás hangnemben folytatta. – És a jövőben igen fontos szerepet kap majd.

– Ez mind szép és jó, Weber úr, de nincs szándékomban megosztani az Adler csokoládégyárral a vállalatomat.

– Ki beszél itt osztozásról? Az Adler páratlan ajánlatot tesz önnek, hogy több mint méltányos áron átvegye öntől a csokoládégyárat. – Weber hatásszünetet tartott, hogy lássa Judith Rheinberger reakcióját.

Viktoriát elöntötte a harag. Az anyja homlokán megjelenő finom kis ránc azt jelezte, hogy ő is hasonlóképpen érez.

– A válaszom nem – mondta végül határozott hangon. – Nem adjuk el a gyárat.

– Tessék? – kapta fel a fejét Weber ingerülten.

– Azt mondtam, nem adjuk el a gyárat. – Judith felemelkedett a helyéről. – Úgy vélem, ezzel befejezettnek tekinthetjük a beszélgetést, Weber úr. Bárki küldte is ide ezzel az abszurd ajánlattal, hagyjon fel a reménnyel, hogy megszerezheti a gyárunkat! A Rothmann csokoládé mindig is a családunk kezében volt és ott is marad. – Az ajtóhoz lépett, kezét a kilincsre tette. – Szép napot!

A köpcös kis ember Judithról Viktoriára nézett, majd vissza Judithra. Az arcán hitetlenkedés és felháborodás váltotta egymást. Majd hirtelen úgy pattant fel, hogy közben felborította a székét. De rá se hederített, felnyalábolta a papírjait.

– Frau Rheinberger, most éppen a jövőjét utasítja el.

– Nem hinném.

– Vannak… más lehetőségeink is. – Weber céklavörös arccal begyömöszölt mindent az aktatáskájába. – Igazán remélem, hogy jobb belátásra tér, amint alaposabban átgondolta a javaslatomat. Érthető módon nyilván nagyon megrázta a férje halála, így nincs tisztában e döntés horderejével. Ezért adok önnek négy hét gondolkodási időt.

– Négy hét múlva sem változtatom meg a döntésem. – Viktoria látta, ahogy az anyja keze remeg a kilincsen.

– Az Adler egy kisebbfajta vagyont kínál önnek. Fogadja el, amíg még lehetősége van rá!

Amikor Weber odaért az ajtóhoz, körülményesen a bal karja alá szorította az aktatáskát, hogy a jobb szabad legyen a kötelező Heil Hitlerhez. Viktoria úgy gondolta, soha nem fog hozzászokni ehhez a groteszk köszönéshez.

Judith kinyitotta az ajtót.

Minden szem követte a köpcös kis egyenruhást, ahogy katonás léptekkel végighaladt a gépírókisasszonyok sorai között, majd kimasírozott a teremből.

Viktoria hallotta, ahogy az anyja felsóhajt, amikor végre becsukódott mögötte a súlyos kétszárnyú ajtó. Azt is észrevette, hogy Lydia Rosental az üvegfalon át benéz hozzájuk. Sütött a félelem a tekintetéből.

– Olyan volt ez az egész, mint egy rossz bohózat – szólalt meg Viktoria. Az volt az érzése, mintha az eddig ismert szép és derűs világ hirtelen szertefoszlott volna, hogy egy újfajta, komor valóságnak adja át a helyét.

– Sajnos nem bohózat, Vicky. – Judith nagyot sóhajtott, és kézfejével végigsimított a homlokán. – Ez véresen komoly.

[8] Adott város vagy körzet náci vezetője

4. fejezet

SS Manhattan, Cherbourg, 1936. július közepe

A hatalmas gőzhajó lassan, méltóságteljesen siklott a nyílt tenger felé. Sirályok hada kísérte az óceánjárót, miközben kifutott a cherbourgi kikötő belső öbléből. Vijjogásuk különös búcsúkoncertet adva olvadt össze a hajókürt mély tülkölésével és a hajózenekar játékával. Dél volt.

Andrew Miller a hajókorlátra könyökölve nézte a kikötő nyüzsgését, a parton álló emberek egyre kisebbek és kisebbek lettek. Magával hozta az italát a fedélzetre, most a szájához emelte a poharat, miközben tekintete a rakpartról a kis hajókra siklott, amelyek őket kísérték a külső kikötőig. A Manhattan koktél erősen vermut- és whiskyízű volt, jólesően égette a torkát. Egészen idáig, az első osztályú fedélzetig felszüremlett a gépek tompa zúgása a hajó gyomrából.

Hirtelen felvillantak előtte az öt nappal korábbi indulásuk képei: emberek lelkes tömege, mindenki ott tolong New Jersey és New York utcáin, parkjaiban, a kikötőben a mólók mentén, hogy lássa a United States Lines óriási hajóját, fedélzetén az olimpiai csapat tagjaival – tengernyi kis amerikai zászló, amelyet ezer kéz lenget. A fellobogózott SS Manhattant tűzoltóhajók kísérték, számtalan hajókürt búcsúzott, szerencsés utat kívánva Hamburg felé. A fiatal sportolókat egészen feltüzelte ez az óriási figyelem.

Andrew még soha nem élt át ilyen mértékű eufóriát – ami hatással volt mindenkire. Nem csupán a több mint háromszáz olimpikonra, de rá és a többi utasra is. Még az Atlanti-óceánon tomboló hideg szél hatására sem csappant meg a lelkesedés, és miközben a nyílt tengeren hajóztak Európa felé, a sportolók intenzíven készültek a berlini olimpiai játékokra.

Andrew, aki arra használta a hajóút napjait, hogy felkészüljön az előtte álló, nehéz németországi küldetésre, élvezte a hajón uralkodó lelkesítő légkört. A fedélzeten sétálva sokszor találkozott az olimpiai csapat tagjaival, úszókkal és birkózókkal, súlyemelőkkel és könnyűatlétákkal, ezek a fiatal férfiak és nők életük legnagyobb esélye és kihívása előtt álltak. Ő pedig biztatta őket, csodálattal adózott a teljesítményüknek, ahogy a többi utas is. Az olimpia lázában égett az egész hatalmas óceánjáró. Mindenki meg volt győződve róla, hogy az amerikai csapat bravúrosan teljesít majd.

Közben az SS Manhattan kifutott Cherbourg külső kikötőjéből, a kísérőhajók visszafordultak, útjára engedték a hatalmas gőzhajót a La Manche szürkéskék vízén. Hamarosan a francia kikötőváros sem látszik majd a hajóról, és egy napra megint a tenger mélységes csendje borul a fedélzetekre, mielőtt kikötnek Hamburgban.

Gondolataiba merülve döntötte meg Andrew a poharat az aranyló itallal, ivott még egy kortyot, és éppen elindult a szivarszoba felé, amikor oldalról valaki nekirohant. Olyan erővel ütközött neki, hogy elvesztette az egyensúlyát, és gyorsan a korlát után kapott, nehogy elessen. A poharat közben elejtette – csörömpölve tört ezer apró darabra a fedélzet padlóján.

– Ó! – hangzott fel mellette. – Nagyon sajnálom, uram!

Andrew felpillantott. Egy fiatal nő állt mellette sötét sportöltözékben, ijedten nézett a finom üvegszilánkokra a földön, amelyek között megcsillantak a Manhattan koktél utolsó cseppjei.

– Semmi baj – mondta, bár már a nyelve hegyén volt valami káromkodás, de a nő zöldesbarna szeméből áradó őszinte sajnálkozás elfeledtette vele a bosszúságát. – Mindjárt szólok, hogy takarítsák fel.

– Milyen figyelmetlen vagyok! – sajnálkozott tovább a fiatal nő. – Kissé elmerültem a gondolataimban.

Andrew pillantása a nő pulóverén lévő feliratra esett: USA. Tehát nyilvánvalóan az olimpiai csapat tagja.

– Gondolatban már Berlinben jár? – kérdezte elmosolyodva, miközben intett az egyik stewardnak.

– Úgy van – nevette el magát a nő.

A steward Andrew intésére rögtön odasietett hozzájuk.

– Mit tehetek önért… – Nem is fejezte be a kérdést, amikor meglátta a széttört poharat a földön. – Azonnal küldök valakit, hogy feltakarítsa, uram.

– Köszönöm – bólintott Andrew, majd a karját nyújtotta az ifjú hölgynek. – Meghívhatom egy italra? Mondjuk úgy, az ijedségre.

– De még mennyire – felelte a nő sugárzó mosollyal.

Andrew vetett még egy bocsánatkérő pillantást a steward felé, majd a bájos ismeretlent a szivarszobába vezette, amely ezen a kora délutáni órán szinte üres volt. Két Manhattan koktélt rendelt, az egyik poharat odanyújtotta a nőnek.

– Cheers! – emelte meg a magáét. – Arra, hogy győzni fog Berlinben, Miss…

– Mrs. Eleanor Jarrett – emelte fel a poharát a nő is, és felhajtotta a koktélt. – De szólítson csak Eleanornak!

– Ahogy gondolja… Eleanor – felelte Andrew kicsit meghökkenve. Férjes asszony létére szokatlanul közvetlennek találta. – New York-i?

– Igen. Brooklyni. – Eleanor az üres poharát forgatta.

– Szóval, Brooklyn. – Andrew elnézte a nő szép szabályos arcát, amit most egy pillanatra az ablak felé fordított, a tengert figyelte. – Én Greenwich Village-ben élek.

– Szeretem Greenwich Village-et. – Eleanor most újra felé fordult.

– Igen. Kellemes ott élni. – Andrew ivott egy kortyot. – És most az országunk színeiben indul Berlinben?

– Nos, igen…

– Könnyűatlétika?

Eleanor megrázta a fejét.

– Nem. Úszó vagyok.

– Ó… és…

Mielőtt Andrew tovább kérdezősködhetett volna, Eleanor gyorsan közbevágott:

– És magát mi hozza Németországba? Szintén a sport?

– Nem. Üzleti ügyek.

– Á, szóval üzletember. – Úgy tűnt, ez nem érdekli különösebben Eleanort. – De azért kimegy majd az olimpiára is?

– Eddig nem terveztem. De hogy láthassam magát győzni, esetleg beiktathatom…

– Én nem fogok érmet szerezni Berlinben. – Eleanor arcán árnyék suhant át, de a hangja határozott volt.

– Ki akadályozná meg ebben? Olyan erős a mezőny?

– Nem fogok indulni az olimpián.

Most Andrew-n volt a sor, hogy gyorsan felhajtsa az italát.

– Nem fog indulni?

Eleanor a fejét ingatta.

– Kizártak. Ma reggel.

– Kizárták? – kérdezett vissza Andrew elképedve. – Nagyon sajnálom.

– Ahogy én is. Úgy látszik, Brundage le tud mondani az én érmeimről.

– Avery Brundage?

– Igen. Az amerikai olimpiai bizottság elnöke. Egy disznó.

– Bizalmaskodott magával? Megsértette? – Andrew nem sokat tudott a férfiról.

– Nem úgy, ahogy gondolja. – Eleanor arckifejezése megkeményedett. – Azt mondja, nem vagyok méltó az olimpiai csapathoz. Csak mert múlt éjszaka szórakoztam kicsit. Szerinte részeg voltam. Micsoda baromság! – Felemelte az üres poharát. – Hozna nekem még egyet?

– Természetesen. – Andrew örült, hogy odamehet a bárpulthoz, kezdte kissé kínosnak érezni a beszélgetést. Kért még két Manhattan koktélt.

– Tudja, Mr. … – szólalt meg Eleanor, amikor visszatért az italokkal.

– Miller. De szólítson csak Andrew-nak. – Gondolta, ezzel visszatérhet a beszélgetésük kezdeti könnyedsége. Eleanor azonban mondta tovább a magáét.

– Én egyszerűen nem illek bele Brundage világképébe, mert olyan nő vagyok, aki éjszakai klubokba jár és pénzt keres. – Felsóhajtott, inkább dühösen, mint csüggedten. – De nem fogok visszahajózni Amerikába, amint megérkeztünk Hamburgba. Még ha ezt is várja el tőlem.

– Vissza akarja küldeni?

– Ó, igen. Büntetésül, amiért helytelenül viselkedtem. – Undor ült ki az arcára. – Úgy bánik velünk, mint a gyerekekkel. Ehhez nincs joga. Főként… – itt kis hatásszünetet tartott – …mivel én már nyertem olimpiai aranyat.

Hirtelen derengett valami erről Andrew-nak.

– Hát persze! Négy éve Los Angelesben, nemde? – Emlékezett az újsághírekre. – Akkor még Eleanor Holmnak hívták.

A nő bólintott.

– Százméteres hátúszásban. – Büszkeség és nosztalgia bujkált a hangjában. – És bizonyosan nem azért voltam sikeres, mert megtagadom magamtól az élet örömeit. – Egy hajtásra ledöntötte a második koktélt is, mintha csak meg akarná erősíteni, amit mondott. – Különben is – intett a poharával kihívóan Andrew teli pohara felé –, ma már újra mindenütt megengedhet magának az ember egy italt. Egy óceánjáró fedélzetén éppúgy, mint egy jó étteremben. Egy kis alkohol nem árthat.

Most meg túlzottan vidámnak tűnt.

A folytonos hangulatváltozásai – nem beszélve a két koktélról, amit gyors egymásutánban lehajtott – felkeltették Andrew gyanúját, hogy mégiscsak elszaladhatott vele a ló a múlt éjjel.

– Most arra gondol…

– Pontosan. A szesz-ti-la-lom-ra. – Egyenként nyomott meg minden egyes szótagot. Szigorú ránc jelent meg a két szemöldöke között. – Akkor is úgy vélték, meg kell tiltani az embereknek, hogy alkoholt fogyasszanak. És mi lett az eredménye? Tovább ivott mindenki, azok pedig, akik ellátták őket alkohollal, meggazdagodtak.

Ebben mindenesetre igaza volt.

– És ugyanilyen hazug a sport világa is – folytatta Eleanor. – Brundage úriember szerepében tetszelgő, de rendkívül arrogáns alak. A chicagói sportklubjába nem léphetnek be se zsidók, se feketék. A nőket sem látja szívesen, pláne nem az olimpián. Tulajdonképpen nagyon is jól passzol azokhoz a németekhez, ahhoz a… á, elfelejtettem a nevét.

– Adolf Hitler?

– Igen, azt hiszem, így hívják. De ez nem is fontos. – Legyintett, mintha egy bosszantó legyet hessegetne el.

– Véleményem szerint nagyon is veszélyesek a Németországban érvényes faji törvények – felelte Andrew. – Gyűlöletet szítanak. Ezt saját tapasztalatból mi is ismerjük Amerikában.

– Meglehet. Mindenesetre a saját szemünkkel látjuk majd, milyen is a helyzet valójában. Az olimpia bojkottálását szerencsére Brundage megakadályozta. Ez az egyetlen dolog egyébként, amit a javára írok. Kár lett volna, ha a politika miatt nem utazhatunk el Berlinbe.

– Mindenképpen mérlegelni kellett a bojkott lehetőségét – vetette ellen Andrew. – De úgy vélem, helyes, hogy részt veszünk az olimpián. A sport talán segít a nemzeteknek egyetértésre jutni. Határokon át. Úgymond békés úton összemérni az erőt.

– De legfőképpen megmutatjuk a világnak Berlinben, hogy mi vagyunk a legjobbak. Ezért is nem utazom haza. – Ez szinte dacosan hangzott.

– Van lehetőség rá, hogy továbbra is a csapatban maradjon? Valami más funkcióban?

– Nos – felelte Eleanor sokatmondó pillantással –, már kaptam is egy ajánlatot. Az Associated Press tudósítójaként veszek részt a játékokon. Most pedig… – tartott egy kis hatásszünetet – …sétálnék egyet a felső fedélzeten, Andrew. Elkísér?

– Természetesen. – Bár Andrew már éppen azt fontolgatta, hogy elköszön, most mégis felállt, és a karját nyújtotta.

Kart karba öltve léptek ki a szivarszobából, és lassan sétálni kezdtek a hajó tatja felé. A fedélzetre kitett fonott nyugágyakban az első osztály utasai üldögéltek. Volt, aki könyvet vagy újságot olvasott, mások csak fújták a füstöt maguk elé vagy halkan beszélgettek.

– Mrs. Jarrett!

Eleanor hátrakapta a fejét, Andrew is megfordult. Szapora léptekkel két férfi sietett utánuk. Az egyiküknél fényképezőgép volt. Nyilvánvalóan a velük utazó újságírók közé tartoztak.

– Jó újra idefent látni önt, Mrs. Jarrett! – mondta a fotográfus, miközben köszönésképpen mindketten megemelték a kalapjukat Eleanor előtt. Andrew-t figyelemre sem méltatták, nem mutatkoztak be. – Már attól tartottunk, le kell mondanunk a társaságáról.

Eleanor elengedte Andrew karját.

– Ugyan dehogy, uraim. Ez nem is kérdés. Semmi sem tarthat vissza attól, hogy jól érezzem magam a felső fedélzeten.

– Még Mr. Brundage sem? – kérdezte kihívóan a fotográfus.

– Nem – nevetett Eleanor. – Ő aztán pláne nem.

– Különben is közénk tartozik most már – szólalt meg a másik férfi is, miközben elégedetten végigmérte Eleanort. – Hát nem hihetetlen? – nézett most Andrew-ra. – Annyira örülünk, hogy sikerült meggyőzni, tudósítóként kísérje figyelemmel az olimpiai játékokat. Aki maga is aranyérmet szerzett, egészen más szemszögből kommentál majd. Le lesznek nyűgözve az olvasóink.

– Játszik velünk egy kört, Mrs. Jarrett? – A fotográfus invitáló kézmozdulattal a szalon felé intett.

– Ha egy pohár pezsgő is jár a kockák mellé, nagyon szívesen. – Eleanor hátravetette hullámos fekete haját. A mozdulat egyszerre volt kacér és kihívó. Majd Andrew-hoz fordult. – Maga is játszik velünk?

– Ma inkább nem, Eleanor. De köszönöm a meghívást.

– Fél, hogy veszítene?

– Egy olyan nő ellen, mint maga? Még jó, hogy félek.

A két férfi elismerő nevetéssel nyugtázta a frappáns választ.

– Uraim. Eleanor. Jó szórakozást kívánok. Győzzön a legjobb!

Andrew Eleanorra kacsintott, akit a két újságíró már közrefogott. A szalon felé menet a nő még visszaszólt a válla fölött:

– További kellemes utazást, Andrew! – A következő megjegyzése azonban már nem neki szólt.

Andrew elgondolkodva megdörzsölte a homlokát, és visszament a kabinjába. Eleanor Jarrett igen attraktív, vonzó nő, nyilván sorban csavarja el a férfiak fejét. De neki túlságosan szeszélyes lenne, nem is szólva arról az apróságról, hogy férjes asszony.

Kinyitotta a kajüt ajtaját, rendelt egy jeges vizet, majd odaült a kis asztalhoz, hogy átnézze a papírjait.

Mostanában nem volt valami kegyes hozzá a sors, főként a cégéhez nem. Jelentős veszteségek jellemezték a legutóbbi üzleti évét, gyors egymásutánban több nagy megrendelője vonta vissza a megbízást, és hiába kérdezett rá, nem indokolták meg. Új, jól jövedelmező megrendelések sem jöttek. Az időnként befutó kisebb megbízások messze nem hoztak annyit, hogy a cég újra nyereséges legyen, ráadásul még mindig a nagy gazdasági világválság következményeit nyögte. Így csupán egy lehetősége maradt. És ez az út Stuttgartba vezetett.

5. fejezet

Rothmann-villa, Degerloch, egy héttel később, kora este

A széles ívben kanyarodó úton finoman csikorgott a kavics a talpa alatt. Amikor felbukkant előtte az előkelő villa, Mathilda lassított a léptein, megállt, letette a kofferét, és kisimította az arcából a rakoncátlan hajtincset, ami folyton kiszabadult a hajtűi rendezett sorából. Végigjártatta a tekintetét a halványsárga homlokzaton, a fehér keretbe foglalt, magas ablakokon, a főbejáratot szegélyező oszlopokon.

Csaknem három éve már, hogy utoljára itt járt. Kívülről olyan meghitt látványt nyújtott a ház, mintha csak néhány hét telt volna el azóta. De Victor halála fájóan sötét árnyékot vetett a visszatérésére. Olyan volt neki, mintha az apja lett volna. Vajon milyen lesz itt nélküle?

Könnyű szellő lebbentette meg a fasor nyárfáinak zöld lombkoronáját. Mathildának furcsa érzése támadt, mintha a hatalmas fák hidat vernének a múltba, susogva mesélnének a boldog napokról, hosszú asztaloknál tartott kerti mulatságokról, a lombjaik alatt eljárt körtáncokról – és nem utolsósorban a kisebb-nagyobb tragédiákról, amelyeknek tanúi voltak. Tizenkét éves korától itt nőtt fel, együtt Viktoriával, akit testvérének tekintett, bár nem volt köztük vérségi kapcsolat.

A lenyugvó nap sugarai megcsillantak a piros tetőcserepeken, az oromzatot megkoronázó két magas kémény fémburkolatán. Az egyik nyitott ablakon át nevetés hallatszott ki. A cselédlány? Vagy Vicky?

Egyszerre Mathilda úgy érezte, mintha visszaforgatták volna az idő kerekét, mintha soha nem ment volna el innen. Látta magát és Vickyt a házban rohangálni, a konyhában tenni-venni a szakácsné mellett, kocsikázni Theóval a kabrióban, tanulni és játszani a szalonban, vagy megvalósítani Vicky valamelyik őrült ötletét, ami ritkán maradt következmények nélkül.

Huncut mosoly suhant át az arcán, ahogy sorra felidézte az emlékeket. Az éjszakát, amit egy lebontásra ítélt favázas házikóban töltöttek a kőfejtő mellett a Lohengrinstrassén, és egész Degerloch őket kereste, mert persze senkivel sem közölték, hogy elmennek. Csak amikor megjelent a tűzoltóparancsnok kedélyes kis táborhelyük előtt, akkor fogták fel, milyen rettenetesen aggódhattak miattuk otthon. És mintha ez nem lett volna elég, Vicky, aki köztudottan imádta a békákat, Mathilda tiltakozása ellenére hazavitt a kőfejtő egyik nagy tócsájából egy frissen fogott varangyot – a kalandos éjszaka emlékére. Ez persze azonnal újabb büntetést vont maga után, Vicky két nap szobafogságot kapott, Mathilda pedig szolidaritásból ott maradt vele.

Nem mintha Judith és Victor túlságosan szigorú szülők lettek volna – de Vicky gyakran feszegette a határokat.

Távoli harangszó hallatszott Degerlochból egészen a villanegyedig, ami kiszakította Mathildát a gondolataiból. Felkapta a kofferét, határozott léptekkel felment a lépcsőn a főbejárathoz, és becsöngetett.

Martin hallotta a dolgozószobában az ajtócsengő éles hangját, de nem törődött vele. Figyelmesen forgatta a mappát, amit épp ekkor vett ki az apja páncélszekrényéből. A súlyos diófa íróasztalra helyezte, amely már a nagyapja idejében is itt állt. A dosszié a Martin Rheinberger feliratot viselte, Victor lendületes kézírásával.

Már jó egy hete azzal foglalatoskodott, hogy felmérje, listába szedje a család magánvagyonát, mert minél gyorsabban végre akarták hajtani a Victor végrendeletében foglaltakat. A páncélszekrényben őrzött részvények, banki bizonylatok, szerződések, biztosítási kötvények közül mindig előkerültek személyes iratok is. Az anyja arra kérte, gyűjtse ezeket külön kupacba, ő pedig majd szép nyugodtan átnézi őket, amint lesz rá ideje.

A neve láttán azonban Martin kíváncsi lett, nem tudta csak úgy olvasatlanul a többi személyes irat közé tenni a kék dossziét. Beült a forgószékbe, amit az apja két éve szerzett be, és kinyitotta a mappát. Bizonyára lesz benne olyasmi is, aminek amúgy is rég a saját papírjai között lenne a helye.

Legfelül elsőként az anyakönyvi kivonatát pillantotta meg, amely igazolta, hogy 1904. június 26-án öt óra harminc perckor látta meg a napvilágot a szülei degerlochi villájában. Egy vasárnapon. Kezébe vette a nagyalakú, kemény tartású papírt, és egy pillanatra elkalandoztak a gondolatai.

Vissza a vidám, gondtalan gyerekkorba! Amikor egész évben a Degerloch környéki réteken, földeken csavargott a helybéli barátaival. Minél idősebbek lettek, annál messzebbre kalandoztak el. Olykor egészen Cannstattig, a Neckar partjához vagy a schönbuchi erdőkig. A nyári estéken többnyire csak sötétedés után keveredett haza. És télen is sokszor kóborolt odakint, míg végül átfagyva, a hidegtől reszketve kénytelen volt visszamenni a házba. A szülei nem korlátozták a csatangolásban, mivel tudták, hogy vakmerő ugyan, de nem könnyelmű. És mert ez nem ment a tanulás rovására, mindig kitűnő jegyeket kapott az iskolában.

A folyosóról hirtelen fojtott hangok szűrődtek be a dolgozószobába, de a súlyos ajtón át nem értette, mit beszélnek. Biztos csak Dora ad utasításokat az új cselédlánynak. Tine kissé nehéz felfogású, Martin nem is értette, miért vette fel az anyja. De mostanában olyan nehéz jó cselédet találni, az előző lány, a szégyenlős Walli pedig férjhez ment, és elköltözött.

Tovább lapozgatott a papírok között.

Különféle régi számlákat talált, aztán egy megállapodást, amelyben a gyár részvényeinek egy részét százezer márka ellenében átruházzák az öreg Ebingerre, a keresztapjára. Különös. Az ilyesminek a gyár iratai között lenne a helye, nem ebben a mappában. Mindenesetre a szerződést 1903-ra datálták, tehát egy évvel a születése előttre. Victor talán néhány pohárral többet ivott a kelleténél, ezért rakta ide ezt a megállapodást. Martin félretette. Később majd odaadja az anyjának, hogy levigye Stuttgartba, a gyár irattárába.

A folyosóról már nem hallatszottak hangok.

Most két gyerekkori fényképre bukkant a dossziéban. Elmosolyodott, amikor megnézte őket. Az egyiken az anyja ölében ülve tekintett nagyon komoly arccal a fényképezőgép lencséjébe, a szülei is igyekeztek komoly arcot vágni. Megfordította a fotográfiát. 1907. május – ez állt a hátoldalán, tehát majdnem hároméves volt ekkor.

A másik fényképen már idősebb volt, öt-hat éves lehetett. A zongoránál ült, amit akkor tájt vett neki az anyja, a hangszer még mindig megvan, ott áll a zeneszobában. Két lába a levegőben harangozott, még nem érte el a pedálokat. Emlékezett, mennyire zavarta ez – pedálok nélkül nem lehetett rendesen játszani –, és már akkor is tisztában volt vele, hogy a zene jelent neki mindent.

Visszacsúsztatta a fényképeket a dossziéba.

Már éppen nyúlt a következő dokumentumért, amikor halkan kopogtak az ajtón. Pedig világosan megmondta Dorának, hogy ne zavarják. Ezért kissé nyersen szólt ki, hogy tessék, mert azt hitte, az új lány áll az ajtóban. Néhányszor már ki kellett tessékelnie a szobájából, ugyanis mindig a legrosszabbkor jelent meg. Egyébként is nehezen ismerte ki magát a házban, soha nem ott bukkant fel, ahol szükség volt rá, mindig ott, ahol semmi keresnivalója nem volt.

Óvatosan nyílt az ajtó.

Martin vetett még egy gyors pillantást a mappában legfelül lévő iratra, mielőtt felnézett, hogy lássa, ki zavarta meg. Titoktartási megállapodás, visszhangzott a fejében, miközben széles mosoly ült ki az arcára.

– Mathilda!

– De jó újra látni téged, Martin – mondta a lány melegen, miután halkan behúzta maga után az ajtót. – Ezer éve nem találkoztunk!

Martin felpattant, előjött az íróasztal mögül.

– Valóban. Ezer éve…

Rakoncátlan vörös fürtjeit Mathilda most a tarkóján kontyba fogva viselte, de azért néhány tincs elszabadult, csinosan keretezve az arcát. Sugárzó mosollyal nézett Martinra, a szeme olyan mélykéken csillogott, mint egy kristálytiszta tengerszem vize a hegyekben. Martin csak most ébredt rá, milyen gyönyörű. Pillantása önkéntelenül a lány telt ajkára, szabályos fehér fogsorára siklott.

– Amikor legutóbb itt jártam, te éppen nem voltál itthon. És azóta már megint eltelt három év.

– Igaz. Harminckettőben Párizsban volt szerződésem. Te meg mindig Bonnban voltál.

– Igen. – Egyszerre szomorúság költözött Mathilda tekintetébe. – Még akkor is… amikor Victort temettétek.

– Nyilván nyomós okod volt rá, Mathilda. Senki sem vette tőled rossz néven.

– Akkor is. Annyira szerettem volna ott lenni, hogy lerójam a tiszteletemet. Nagyon nehéz lehetett nektek…

– Igen. – Martin megdörzsölte a tarkóját, közben egy pillanatra felvillantak előtte a temetés képei. A rengeteg ember, aki mind elkísérte az apját végső útjára. A beszédek, nekrológok, részvétnyilvánítások. A tengernyi virág. És a szörnyű érzés, hogy mindez megmásíthatatlan: az apja nincs többé.

– Martin…

Csak most érzékelte, hogy könnyek csorognak az arcán. Mielőtt megmozdulhatott volna, Mathilda már felemelte a kezét és gyengéden letörölte a könnyeket.

– Én is sírtam – szólalt meg aztán. – Olyan sokat, hogy mostanra már nem maradtak könnyeim.

A pár percre beálló csend különleges köteléket font közéjük, amit a bánat és az emlékek tápláltak.

Végül Martin megölelte a lányt, tartózkodóan és tisztelettel. Mathilda egész testével lágyan hozzásimult, és amikor átkarolta a derekát, Martinban hirtelen fellobbant a vágy.

Azonnal elengedte Mathildát, zavartan köszörülte a torkát, majd az ülőgarnitúra felé mutatva hellyel kínálta.

– Ó, én csak gyorsan be akartam köszönni neked, Martin – hárította el a lány. Pont olyan zavartnak tűnt, mint ahogy Martin érezte magát. – Dora hosszasan magyarázta, hogy éppen nagy munkában vagy, és nem szabad zavarni. Anyámat is üdvözölni akartam.

– A munka megvár. Anyádnak pedig később is köszönhetsz. Most meg kell ünnepelnünk, hogy újra itthon vagy.

Martin már nyúlt is a vörösborral teli kancsóért, amely egy kisasztalon állt.

– Nekem ne tölts bort, kérlek! – mondta Mathilda.

– Akkor mit szeretnél?

– Pillanatnyilag semmit, köszönöm. Gerti már megkínált a konyhában almalével. Nem vagyok szomjas.

– Ahogy gondolod. – Martin visszatette az asztalkára a kancsót, és tétován Mathildára nézett. Még mindig az íróasztal előtt állt halványzöld kosztümjében, ami ragyogóan kiemelte a haja különleges színét. – Mondd csak – kérdezte aztán –, anyám és Vicky tudja egyáltalán, hogy ma érkezel haza?

– Sürgönyöztem Judithnak, de nem kaptam rá választ – mosolyodott el Mathilda.

Mivel semmi jelét nem adta, hogy le akarna ülni, de annak sem, hogy menni akarna, Martin visszatért az íróasztal mögé.

– Talán nem is látta a sürgönyt. Mostanában kora reggeltől késő estig a gyárban van.

– Én is ezt gondoltam. De az utazást már nem tudtam elhalasztani, mert megvettem a vonatjegyet és felmondtam a szobámat. – Mathilda nagyot sóhajtott. – A jelenlegi körülmények között nem lehetett egyszerűnek mondani az utolsó szemesztereket és a vizsgákat.

– Túl nehéz volt? A tananyag meg túl száraz? Legalábbis így képzelem.

– Nem, sem túl nehéznek, sem túl száraznak nem éreztem. Főként a kereskedelmi jogot találtam rendkívül érdekesnek. De mostanság már nem látják szívesen a női hallgatókat az egyetemeken. Egyre durvább lett a zaklatás.

– Szóval már az egyetemeken is elfajult a helyzet.

Mathilda bólintott.

– Mindenütt ott vannak. És a nézeteik alapján… igen szűklátókörűek. Nem tartják képesnek a nőket arra, hogy jogász vagy bíró legyen belőlük. Képzeld el, felszólítottak minket, hogy a jog helyett inkább háztartási ismereteket tanuljunk. Hogy rendes háziasszony legyen belőlünk, és egy istállónyi gyereket szüljünk a Führernek. – A homlokához kapott. – Ez a nő rendeltetése. Elképesztő!

Martin érezte a keserűséget a hangjában, és rögtön eszébe jutott, mi történt nemrég a gyárban.

– Anyámat is rá akarták venni, hogy adja át a gyár vezetését. Mármint az Ortsgruppenleiter.