A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Victoria Selman: Truly, Darkly, Deeply, 2022

Fordította: PRESÉR ÁGNES

Copyright © 2022 Victoria Selman

The moral right of Victoria Selman to be

identified as the author of this work has been

asserted in accordance with the Copyright,

Designs and Patents Act, 1988.

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Andrew Smith

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-99-0

Maggie emlékére (2006–2020)

Nagyon szerettünk. Rettentően hiányzol.

A könyv valódi sorozatgyilkosok történeteiből táplálkozik. Az igazi krimirajongók biztosan felfedezik benne a Shadow-ból már ismerős, jellemző habitusokat és viselkedési mintákat, és az olyan szörnyetegeket, mint BTK, a Zodiákus gyilkos, a Green River-i gyilkos, Albert DeSalvo vagy Richard Ramirez. Azonban ahogy a regény szereplői, úgy tetteik és indítékaik is teljes egészében a szerző képzeletének szüleményei.

Sophie…

Annyi mindent kell elmondanom neked, azt sem tudom, hol kezdjem. Talán a kányánál. Ugyan nem pont akkor kezdődött, de szerintem akár innen is indulhatunk.

Átszellemülten, orrodat az üveghez nyomva nézted, ahogy ott keringett, sötét árnyékot vetve a gyepre. Egy helyben repül, mondtad. Te is így szerettél táncolni.

Vannak kányák Massachusettsben is, de még soha nem láttál egyet sem. Vagy csak nem emlékeztél rá, olyan kicsi voltál, amikor Londonba költöztetek. Biztosan nem számítottál rá, hogy találkozol eggyel. A fővárosban galambokat látni, verebeket és néha vörösbegyeket. Ragadozó madarakat csak elvétve.

– Mit keres itt? – kérdezte zavartan az anyád. – Talán eltévedt. Szegénykém.

– Vadászik – válaszoltad.

És igazad volt.

A veréb a trambulinra hullott falevelek között ugrabugrált, és nem számított rá. Esélye sem volt. A kánya nem is annyira lecsapott, inkább torpedóként zuhant alá az égből. Megragadta áldozatát, és ott helyben széttépte, ahol te ugrándozni szoktál.

Ámulatod iszonyattá vált, úgy ragadott magával téged, ahogy a kánya csapott le áldozatára.

A gyilkos jóllakottan emelkedett vissza a felhők közé, csak a veréb lábát hagyva hátra, amit a sáros, lehullott levelekkel borított vászonra köpött. Madártetthely.

Gyakran eszembe jut. A sötétség előjele volt, amely épp arra készült, hogy rátelepedjen az életünkre. Az ezt követő összeomlás előfutára. Az egész tébolyé.

Sírtál, és folyt az orrod, ahogy a könnyeidtől fuldokoltál.

– Minden rendben lesz. Nem kell félned semmitől – mondta édesanyád.

De hazudott, Sophie. Minden okod megvolt rá, hogy félj. És semmi nem volt rendben.

EGY

Azt hiszed, ismered ezt a történetet. Én is azt hiszem, hogy ismerem. De vajon mennyit tud bármelyikünk is?

Szeretném hinni, hogy mindig is sejtettem valamit. Hogy egy részem mindig is érezte, hogy valami nincs rendben. De az igazság az, hogy nem gyanítottam semmit. Természetesen vannak dolgok, melyekre visszatekintve elgondolkodom, hogy vajon jel volt-e. Egy nyom? Ha az is volt, csak amiatt, amit később megtudtam. Akkor még nem volt az. Semmit sem jelentett.

Ez a baj az utólagos gondolatokkal. Elferdítik az emlékeket, figyelmeztető jeleket helyeznek oda, ahol korábban nem voltak. Elbizonytalanítanak. A múltat kérdések és vádaskodások sorozatává torzítják.

Miért nem láttam előre, mi fog történni? Miért nem jöttem rá korábban?

Tudom a választ. Azonban ez nem segít. Sőt, csak még rosszabb tőle…

Senki nem látta. Senki nem vette észre. Nem én voltam az egyetlen, akit átvertek.

A levél tompa puffanással landol a lábtörlőn, miközben Merrell bakancsom cipőfűzőjét kötöm. Erőt veszek magamon, hogy kivigyem a kutyát és dacoljak a hideg esővel. Bárcsak kevesebbet ittam volna tegnap este! Küzdök a macskajajjal. Mindig ugyanaz a nóta.

A cipő fölé görnyedve ujjaim a fűzőre hurkolom, és megtorpanok, ahogy egy lapos, barna téglalap magára vonja a figyelmemet. A feladóról tudom, hogy mi van benne.

Megáll a levegő. Hallom a lélegzetemet; a fülem tompa csöngését, a szívem zakatolását.

BATTLEMOUTH BÖRTÖN

A szavakat vastag vörös betűkkel pecsételték a boríték tetejére úgy, ahogyan egy gazda billogozhatja meg a bárányt.

A gyomrom görcsbe rándul. A nyelvembe harapok, érzem a reggeli kávém és a gyomorsav keverékének utóízét. A bőrömből áradó alkoholos izzadság szagát.

Ő is meglépett, megszökött a cellájából, mindössze hat hónappal a bebörtönzése után. Egy újabb szemfényvesztés.

Hüvelykujjam körmét végighúzom a boríték füle alatt, kinyitom, és kiveszem a levelet. A tetején ez áll aláhúzva:

Tárgy: Matthew Melgren

„Matthew”, pedig mindenki Mattynek hívja. Mi, a sajtó, a bűnügyekkel foglalkozó tévéműsorok. Minden csatornán fut ilyen műsor.

Matty megbabonázza az embereket; látszólag normális, a mosolya pedig elbűvölő. Jóképű és művelt. Egy olyan gyilkos, akire nem illenek a sztereotípiák. Nem volt sem magányos, sem elszigetelődött, és jó munkát mondhatott a magáénak.

Barátnője is volt, szóval ezen a téren sem volt benne semmi szokatlan. Készült egy film nemrégiben, amelyet csak DVD-n adtak ki, és az anyámmal való kapcsolatáról szólt. A producereket lehúzták, amiért egy olyan jóképű színészt alkalmaztak. Tele volt vele a Twitter, hogy mennyire eltúlozták Matty ellenállhatatlanságát. És hogy ez mennyire sértő az áldozatokra nézve.

De ezek a véleményvezérek nem látták a lényeget. Nem foglalkoztak vele, hogy még mindig jókora női rajongótábora van, akik bugyikat és pornót küldenek neki, és hogy a megölt nőkre nézve az a valódi sértés, hogy alábecsülik a sármját. Ez a történelem meghamisítása. Végül is, ha Matty valami rémséges különc lett volna, aligha tudta volna magához édesgetni az áldozatait, és rávenni őket, hogy bízzanak benne. Én már csak tudom.

Tárgy: Matthew Melgren

A pillantásom lejjebb esik, a lap aljára, a torkomban gombócot érzek. Amikor a végére érek, odaszólok anyámnak; a fejem lüktet, a szám kiszáradt. Először elterelem a figyelmét.

– Szakítottam Tommal – kezdem, miközben próbálom megacélozni magam, és összeszedni a gondolataimat, hogy elmondjam, amit el kell mondanom.

– Jaj, Soph, sajnálom. Mi történt? Kedvesnek tűnt.

Felhorkanok.

– Az elején mindenki kedvesnek tűnik.

A szavak csak lebegnek közöttünk, mindkettőnk fejében ugyanaz az arc tűnik fel.

– Bántott téged?

Keserűen felnevetek.

– Azt mondta, hogy gyakrabban kellene szoknyát hordanom.

– Jaj, Soph – mondja ismét.

Más számára ostobán hangzana, de tudtam, hogy ő érti. Ahogyan én is tudom róla, amikor gyógyszert vett be, még jóval azelőtt, hogy a beszéde elmosódna tőle.

– Van más is, ugye?

Ő is mindig átlátott rajtam. Nincs értelme elhallgatni, most nincs.

– Kaptam egy levelet. Battlemouthból.

– Matty…

Hallom suttogó hangján. Még mindig hallom, ennyi év után is, mindazok után, ami történt. A sóvárgást, a kérdést, a soha nem múló szeretetet. Abban a pillanatban a gyöngyháznyelű zsebkésre gondolok, amit a fésülködőasztalom fiókjában tartok, és a megkönnyebbülésre, ami a bűntudat elűzéséből származik. Istenem, tényleg Pavlov szukája vagyok!

Busternek, a csípődiszpláziás, mentett németjuhászomnak szintén pavlovi reflexei vannak. Valahányszor meghall egy kiabáló férfihangot, egy váratlan csattanást vagy puffanást.

Érzi, hogy rossz a kedvem, hozzám botorkál, az orrával megböki a combomat. Megvakarom a fülét. Jó kutya.

– Matty haldoklik – mondom az anyámnak. A hangomban nincs sem kárörvendés, sem sajnálat. – Hasnyálmirigyrák.

– Mennyi?

Vállat vonok.

– Néhány hét lehet? Talán kevesebb – veszek mély levegőt, és lassan fújom ki. – Azt mondják, beszélni akar. Találkozni.

– Gyónni akar?

Hallom a hangjában a reményt, a vágyakozást a lezárás után.

Libabőrös lettem. Nekem is szükségem lenne a lezárásra. És mégis…

– Talán gyónni akar – mondom. – De nála sosem lehet tudni. Legutóbb még mindig azt állította, hogy nem a megfelelő embert kapták el.

– Elmész?

– Nem tudom.

Ácsingózom a válaszok után. Rettegek a válaszoktól.

Lepillantok. Remeg a kezem.

A levél szintén remeg benne.

KETTŐ

– Én is kaptam levelet – mondja az anyám.

– Mattytől?

– Nem. – A hangjában csalódottság hallatszik, de gyorsan erőt vesz magán. – A börtönlelkésztől. Egy Bill nevű pasastól.

– Old Bill, ugye?

– Mi?

– Semmi, bocs. Ne is foglalkozz velem.

Az Old Bill egy brit kifejezés a rendőrre. Olyan kifejezés, aminek jelentését amerikaiként ő sosem értette. Mint ahogy én sem tanultam meg sosem, hogyan maradjak nyugton, amikor feszült vagyok.

Idegességemben béna vicceket szoktam mesélni. A terapeutám, Janice szerint ez védekező mechanizmus. Egy újabb terelési módszer. Jó néhányat elsajátítottam az évek során.

Bontsd le a védőbástyáidat, olvasható anyám egyik post-itjén. Hagyd, hogy az emberek lássák az igazi énedet.

Ja, persze.

– Szóval, mit írt ez a lelkész? Ez a Bill?

– Hogy a megbocsátás gyógyít. Hogy boldogabb lennék, ha felhagynék a nehezteléssel. Hogy csak magamat bántom vele.

– Az istenért!

– Ne beszélj így!

Le merném fogadni, hogy jól megértitek egymást Bill lelkésszel, mondom neki gondolatban.

– Remélem, megmondtad neki, hogy hova menjen ezzel a kis beszédével a megbocsátásról!

– Nem válaszoltam. De a levelet azért megtartottam. – Tudom, hogy megtartotta. A dobozban van a fényképekkel együtt. – Ha akarod, elolvashatod.

– Kösz, inkább nem.

– Úgy szeretném, ha elmúlnának az érzéseim!

A szomorúsága erős érzelmeket vált ki belőlem. Legszívesebben átölelném, és azt mondanám neki, hogy minden jóra fog fordulni. De ehhez már túl késő.

– Amikor a Mattyvel töltött időre gondolok, nem is tudom, mi volt belőle igaz. Vagy mi az, amit csak igaznak akartam hinni.

– Számít ez?

– Nekem igen.

Nyomasztó hallgatásba burkolózunk. Olyan sok mindent szeretnék mondani erre, és olyan sok mindent nem kellene kimondanom. Leggyakrabban beérem pusztán a gondolattal.

– Az utolsó lány, akit megölt, csak nyolcéves volt. Ugyanannyi, amennyi én voltam akkor, amikor először találkoztam vele. A kislány nővére tizenkettő volt, ugyanannyi, mint én, amikor letartóztatták.

– Nem lehetünk biztosak abban, hogy ő ölte meg.

– A bíróság elég biztos volt benne.

Hallom, ahogy sóhajt, és belekortyol abba, amit épp iszik. Gin, gondolom. A tárgyalás idején rászokott, hogy délelőtt gint iszik. Délután már nem számított neki, hogy mi van a poharában, ha az nem hagyta, hogy kijózanodjon.

– Soha nem gondolkodsz azon, hogy mi van, ha tévedtek? – kérdezte.

– Nem.

De ez hazugság, persze hogy gondolkodom rajta. Hogyan is kerülhetném el?

Olyan sokáig foglalkoztatott a kérdés, hogy mit tett, vagy hogy mások mit mondtak, mit tett, hogy már nem is emlékszem arra, milyen az, amikor az ember nem érzi úgy, hogy fuldoklik, és nem kell emlékeztetnie magát arra, hogy levegőt vegyen.

Egy részem ma is azt gondolja, hogy egy nap majd felébredek, és rájövök, hogy ez az egész csak egy rossz álom. Hogy a bálványom nevét tisztára mosták. Hogy nem bántotta azokat a nőket, és nem mészárolt le egy kislányt, aki még a macijával aludt.

A tárgyalás idején mindennap faltam a híreket az újságokban, és azóta is mindent elolvastam és megnéztem az esetről. Láttam a fényképeket, elolvastam a helyszíni jelentéseket. De mindig kétségeim lesznek mindaddig, amíg ő maga az ártatlanságát hangoztatja: vajon a megfelelő embert ítélték el? Hibát követtem el? Hazugság volt a gyerekkorom? Vagy az a hazugság, amit elhitettem magammal róla?

– Írt nekem, ugye tudod? Az ítélethirdetés után. Szerelmes levelet. Kiöntötte a szívét. Könyörgött, hogy bízzak benne, és abban, amit átéltünk. Azt mondta, hogy a spirituális énjére koncentrál. Meditálni fog, azt ígérte. Csatlakozott a börtön jótékonysági kezdeményezéseihez. Még néhány rabtársat is a szárnyai alá vett, akik depresszióval küzdöttek.

– És ez tetszett is volna neked, igaz? Meghiszem azt! Matty új életet kezd, te pedig támogatod ebben. Az irántad érzett múlhatatlan szerelmének bizonyítéka.

– Bill szerint megkérte őt, hogy olvassa át a levelet. Hogy azt akarta, hogy biztosan a megfelelő szavakat használja.

Miért csak egy embert vennél palira, amikor kettőt is átverhetsz?

Anyám hangszíne megváltozik, mint amikor leereszt egy léggömb.

– Sohasem írtam vissza. Biztosan nagyon felzaklatta.

– Akkor jó.

A hangom megkeményedik, mint a lakk a korhadt fán. Ez csak a látszat. Elég egy apró karcolás, és elporladok.

– Be fogsz menni? – kérdezi. – Hogy meglátogasd?

Hosszú ideig nem válaszolok. Vár, meghúzza az italát. A körmömet belemélyesztem a csuklómon levő hegbe, elég erősen ahhoz, hogy kiserkenjen a vér.

– Félek – mondom neki végül.

– Tudom – suttogja.

De igazából nem tudhatja. Hiszen nem tudja, mit tettem.

A Valódi bűntények című blogról

Vajon miért érzik gyakran úgy az elítéltek, hogy nyilatkozniuk kell a sajtónak az ítélethozatal után? Azért, hogy felvágjanak? Hogy övék legyen az utolsó szó? Hogy fényezzék az egójukat?

Matty Melgren ítélethozatal utáni nyilatkozata kísértetiesen hasonlít Ken Benitóéra (a San Franciscó-i fojtogatóéra), akit tíz évvel Melgren bebörtönzése után tartóztattak le.

Ebből kifolyólag néhányan azon spekulálnak, vajon Benito ámokfutását nem Melgren tettei inspirálták-e, akiről köztudomású, hogy az áldozatait a saját alsóneműjükkel fojtotta meg, amit masnira kötve hagyott a nyakuk körül.

Ha így is van, akkor sem kizárólag ő bálványozza Melgrent, aki rajongói leveleket, pénzt és még pikáns képeket is kap női csodálóitól, akiket láthatóan inkább beindítanak, mint lelohasztanak a rémséges tettek, amiket elkövetett.

Matty nyilatkozata (az ügyvédje olvasta fel):

Az igazság ma csúnyán kudarcot vallott. Ártatlan vagyok ezekben a gyilkosságokban, amelyek megrengették a világot, és amelyek miatt a nők féltek egyedül kimenni az utcára.

Ha itt bárki is bűnös, akkor az a rendőrség, akik csalás és hamis bizonyítékok alapján koholt vádakkal illettek. Semmit sem bizonyítottak, legkevésbé a bűnösségemet.

A büntetést, amit kiróttak rám, valaki más érdemelte ki. Szívből remélem, hogy hamarosan kézre kerítik és elszámoltatják, nemcsak az én kedvemért, hanem az áldozatok családjainak érdekében is. Megérdemlik, hogy megtudják, mi történt valójában a szeretteikkel.

Ahogy én is.

Bármi is volt a motiváció Melgren nyilatkozata mögött, rengeteg embert elgondolkodtatott, hogy vajon igazat mond-e. És hogy vajon a valódi gyilkos még mindig odakint van-e…

HÁROM

Hatéves voltam, amikor anyámmal eljöttünk Newtonból, egy álmos városkából Boston agglomerációjában, és Londonba költöztünk. Anyám még a főiskolán találkozott az apámmal, az első tanévben összeházasodtak, a másodikban anyám otthagyta az iskolát, én pedig akkor születtem, amikor harmadévesnek kellett volna lennie.

Mire betöltöttem a kettőt, az apám már lelépett. A buzgó katolikus nagyszüleim nem örültek.

Mit tettél, Amelia-Rose? Csak úgy eltűnt?

A válás nem olyan dolog volt, amit ők vagy a szomszédjaik helyeseltek volna. A városunkban gyakorlatilag minden sarkon volt egy templom. Ráadásul minden sarkon ismerősbe botlott az ember.

– Miért ment volna csak úgy el? – kérdezte Georgia nagyi ezredszerre is, amikor anyámmal a mosogató fölé görnyedtek, rögtönzött gyári futószalagot alkotva. Nagyi mosogatott, az anyám törölgetett. – Egy férfi sem hagyja el csak úgy a feleségét és a lányát.

– Hát, ez megtette.

A nagyapám félbehajtotta a Globe-ot, és letette a dohányzóasztalra, a hajtásvonal félbevágta a címet: NŐI TESTET VETETT PARTRA A CHARLES FOLYÓ.

– Anyád csak próbálja megemészteni, drágám.

Még kisfiú volt, amikor átjött Amerikába. Az idő múlásával a haját elvesztette ugyan, de az enyhe dublini hanglejtését nem. Nagyi azt mondta, hogy rabul ejtette az akcentus, majd a férfi is. Ebben a sorrendben. Engem a kedvessége fogott volna meg, de a kiejtése gyönyörű volt, különösen, ahogyan a hangja ugrált éneklés közben.

Anyám azt mondta, az apámnak szintén volt akcentusa.

Nem emlékszem rá.

Nem is emlékezhetsz.

Emberemlékezet óta nem hallottam a hangját.

Letette a konyharuhát, a haját a füle mögé tűrte.

– Csússz arrébb, Soph! Nézzük meg a képregényt, jó?

Odabújtam hozzá, a fejemet a vállára hajtottam, miközben hangosan olvasott. Sosem tudott elég férfias hangot kölcsönözni Jon Arbuckle-nek, de nagyszerű Garfield volt.

Georgia nagyi ciccegett.

– Épp beszélgetni próbálok veled, Amelia-Rose.

Ez a legmaradandóbb emlékem róla. Ciccegés és szemforgatás, és a púder, amit olyan vastagon tett fel, hogy úgy tűnt, mintha a bőre porból lenne.

Miután apám elment, velük éltünk, anyám és én egy hálószobában aludtunk a deszkaborítású házukban a Goddard utcában, a mosómedvékkel együtt, akik minden éjjel felébresztettek, ahogy a kukákban turkáltak.

Egyszer annyira elegem lett, hogy kihajítottam egy csésze vizet az ablakon, hogy elijesszem őket. A csésze nagyjából ötven darabra tört, a felhajtó tele lett szilánkokkal, amelyekbe „bárki beleléphetett volna”.

– Meg kell tanulnod, hogy előbb gondolkodj, és csak azután cselekedj – hordott le Georgia nagyi, és másnap reggel kiküldött egy lapáttal meg egy seprűvel. – Túl hirtelen vagy, kisasszony. Egyszer majd még komoly bajba kerülsz miatta.

Ezt Tommy Sinclair miatt mondta, nem csak a mosómedvék elleni akcióm okán. A nagymamámat nem érdekelte, hogy az a kis taknyos megérdemelte, hogy eltángáltam. Vagy hogy úgy verekedett, mint egy lány.

– Nem viselkedhetsz így, hallod? Nem végezheted úgy, mint…

A nagyapám figyelmeztetőleg nézett rá, kissé megrázta a fejét.

– Georgia…

Megérezve, hogy szövetségesre leltem, felbátorodtam.

– Azt mondta, hogy nem hibáztatja a papámat, amiért elhagyott minket. Adtam neki esélyt, hogy visszaszívja. Mi mást tehettem volna?

Nagyi fenyegetően ingatta az ujját az orrom előtt.

– Nem szabad ilyen forrófejűnek lenned, Sophie Brennan. Legközelebb inkább a szavaidat használd, ne az öklödet. Vagy még jobb, ha csak odébbállsz.

– De nem lehet móresre tanítani valakit pusztán szavakkal.

A nagyapám elmosolyodott.

– Meg lennél lepve, bogaram.

Úgy sejtettem, a nagyinak vannak ezirányú tapasztalatai. Egyik este, amikor nekem már aludnom kellett volna, hallottam őt anyámmal beszélgetni, összefüggéstelen szavak hallatszottak fel a padlón keresztül.

– Tudom, mit láttam… Az emberek beszélnek ezt-azt… Jobban tennéd, ha…

Ezután nem sokkal elhagytuk a deszkaborítású házat. Három bőrönd volt nálunk, egy simítózáras zacskó tele sajtos szendviccsel, és két repülőjegy.

– Irány London! – mondta az anyám.

– Nem akarok menni – mondtam, és próbáltam nem sírva fakadni.

– Mosollyal több vitát lehet megnyerni, mint könnyekkel – szokta mondani Georgia nagyi. – És a mosolytól nem dagad be a szemed.

Ez volt az egyik kedvenc bölcsessége.

– Sohasem késő, hogy megváltoztasd az életedet. – Aznap ezt a gyöngyszemet mondta anyámnak, amikor elbúcsúztunk. Ő és a nagyapám karba tett kézzel álltak a verandán. Mindenfelé néztek, csak arra nem, amerre mi voltunk.

Vajon ezért mentünk el, hogy anyámnak új férjet találjunk? Ha igen, mi baj volt az Egyesült Államokkal? Rengeteg férfi volt ott is. Az én nem túl titkos kiszemeltem Mr. Benson volt, aki a Candy Kingdom nevű édességboltot vezette Newton belvárosában. Férfi anyámnak, folyamatos bocskorszíj- és epresgumicukorszalag-utánpótlás nekem. Mindenki nyer vele, mondhatta volna a nagyapám, de anyám valamiért nem így gondolta.

– Tudod, mit jelent, hogy valaki megrögzött agglegény, Sophie?

Megfontoltam a választ.

– Egy nőtlen férfi, akinek különc szokásai vannak?

– Nem egészen.

Rápillantottam, egyenes derékkal ült a taxiban; állát felszegve, vállát leeresztve.

Vágjunk jó képet hozzá!

Az anyám boldog arckifejezése álarc volt, gyenge álcája sebezhetőségének.

Nem tudtam, mitől éreztem őt törékenynek. Talán a karcsúsága miatt? A vékony csuklója, a hosszú nyaka miatt?

Az emberek mindig azt mondták, hogy úgy néz ki, mint egy göndör hajú Hepburn. Nem az Álom luxuskivitelben Audrey-ja, a súlyos gyöngysorral és hosszú cigarettaszipkával, az anyám egyáltalán nem emlékeztetett egy filmsztárra. De a smink nélküli, garbót és lófarkat viselő Audrey-val volt köztük némi hasonlóság. Ugyanaz az ártatlan, kicsattanó, időtlen szépség.

Az a hosszú, karcsú nyak, szív alakú arc és őzikeszem. Habár anyám szeme inkább borostyánszínű volt, mint barna, olyasmi, mint a whisky színe, amikor átsüt rajta a napfény.

Akkor még nem ismertem a törékeny szót, de érzékeltem vele kapcsolatban. Hogy őt nem olyan fából faragták, mint Georgia nagyit. Hogy ő inkább olyan kartonpapírszerű. Hogy ha vizes lesz, szétmállik.

– Miért kell elmennünk Amerikából? – kérdeztem, és a gyomrom összerándult. Ez ugyanolyan érzés volt, mint amikor felébredtem az éjszaka közepén, és meg voltam győződve arról, hogy szörnyek vannak az ágyam alatt.

– Nem kell elmennünk, Sophie. Így döntöttünk.

– Így döntöttünk?

Ez azt jelentheti, hogy ugyanilyen egyszerűen dönthetünk úgy is, hogy nem megyünk el?

– A szabadságot választjuk. Ahol senki nem liheg a nyakunkba. Ahol újrakezdhetjük.

– Nem akarok elmenni.

Sóhajtott, hogy jelezze, kezdi elveszíteni a türelmét. Nem ez volt az első alkalom, hogy hangot adtam a nemtetszésemnek.

– Tudtad, hogy a londoni utcák arannyal vannak kikövezve?

– Tényleg?

– Majd kiderül, igaz?

Titkárnői állást kapott.

– Azonnal felvettek. Csak ehhez van képesítésem, de legalább fizetni tudjuk belőle a számlákat.

– Ha olyan sok számlát kell fizetni, miért nem megyünk inkább haza?

– Otthon vagyunk, Sophie.

Egy hétig a Holiday Innben szűkösködtünk, aztán béreltünk egy lakást; egy kétszintes épület második emeletét a Parliament Hill közelében. Ez egy kis zöld oázis London északi részének szívében, tavakkal, amelyekben az emberek fürödhettek, egy nagy kalandparkkal és egy futópályával. Kávézó is volt, ahol fagylaltot árultak, és csokis párnát. Ide jártunk szombat reggelente.

– Ez az alkonyi vonyítás helyszíne a 101 kiskutyában, emlékszel rá?

Rosszul tudta, az a Primrose Hill volt. De könnyű összekeverni. Egy amerikai fül számára ezek a nevek megtévesztésig hasonlítanak egymásra. Csak akkor vesszük észre az árnyalatnyi különbséget, ha hegyezzük a fülünket.

A 101 kiskutyát az első hotelbeli esténken néztük meg, amikor egy ágyba összebújva szenvedtünk az időeltolódástól, ezért nem tudtunk aludni, tévézés közben pedig Twinkiest nassoltunk, amit még a bostoni Logan reptéren vettünk.

Szokásunkká vált, hogy a televízió előtt együnk, Georgia nagyi biztosan nem helyeselte volna. Civilizálatlan, jelentette volna ki. Szinte hallottam, ahogy kiejti a szót, szinte láttam az arcán, mennyire undorodik attól a fertőtől, ahova süllyedtünk.

A civilizáltság nagyon fontos volt a nagyi számára. Úgy hittem, ez azt jelenti, hogy helyesen kell használni a kést és a villát, és csukott szájjal kell enni. Úrinő nem tesz ilyet, Sophie. Nem túl nagy motiválóerő. Hatéves voltam, és az úrinővé válás nem volt annyira lényeges.

Gyanítottam, hogy az anyám ugyanígy lehetett vele az én koromban, bár nehéz volt elképzelni, tudván, hogy ekkoriban mennyire odáig volt a jómodorért. Az elejtett megjegyzésekből azt raktam össze, hogy amolyan Tom Sawyer-típus lehetett; békákat fogott, fát farigcsált, állatcsontokat gyűjtött.

Azt nem tudom, mi történt a békákkal, de a csontokat az éjjeliszekrénye mélyén egy szivartárcában tartotta, aminek a tetejére rá van karcolva: Amelia kincsesládája. El a kezekkel!

Én kissé morbidnak éreztem a gyűjteményt, és meg is mondtam neki.

– A szépség mindenben megtalálható, Sophie – mondta. – Csak keresni kell.

És mi kerestük. Az egyik kedvenc elfoglaltságunk a Parliament Hillen a kincskeresés lett, tollak, kovakövek és kopott szélű üvegdarabok után kutattunk, amelyekről azt hittem, hogy smaragdok. Esténként összebújtunk a kanapén, spagettit ettünk és a Columbo ismétléseit néztük, vagy az utca végében levő kölcsönzőből hoztunk ki filmeket. Visszatérés a Boszorkány-hegyről. Grease. Bors őrmester és a Magányos Szívek Klubja.

A Bors őrmester volt anyám kedvence. Rajongott a Beatlesért, minden albumuk megvolt neki bakelitlemezen. Az új nappalinkban levő lemezjátszóra tettük fel őket, és táncoltunk. Ő leginkább a csípőjét himbálta, mintha szétfolyna, én pedig legtöbbször egyhelyben ugráltam.

Bostonban hétkor kellett lefeküdnöm, itt inkább kilenc óra környékére csúszott el a takarodóm.

– Hát, most már nagyobb vagy – mondta, bár így visszatekintve szerintem inkább arról volt szó, hogy nem akart egyedül ücsörögni az üres nappaliban. De nem panaszkodtam, legalábbis emiatt nem. A mumusom Des Banister volt, a fickó a fura munkákkal, aki az alattunk levő lakásban lakott.

– Félelmetes – mondtam anyámnak. – Sajtszaga van, és undorítóak a fogai.

– A külső nem számít, Sophie. Az a lényeg, ami az ember szívében lakozik.

– Nem hinném, hogy olyan nagyon jó lenne a szíve.

Meglegyintette a copfomat.

– Még csak nem is ismered őt.

– De azt tudom, hogyan bánik a kutyájával. Kilátszanak a bordái. Nyilvánvalóan alultáplált.

– Annak alapján, amit tudunk, lehet, hogy csak válogatós. Emlékszel még otthonról az öreg Gabe Robinsonra, aki az utca végén lakott? Meg hogy milyen kedves volt?

– És?

– Az ő farkaskutyájának is kiálltak a bordái. De kizárt, hogy Melasz éhezett volna, tekintve, hogy Gabe mennyire szerette.

– Az más.

Anyám nagyot sóhajtott, oldalra biccentette a fejét, ahogyan mindig is tette, amikor azon gondolkodott, hogyan fogalmazzon meg valamit.

– Tudom, hogy ez a költözés megviselt, és hogy igazságtalannak tűnik, hogy mindent ott kellett hagynod. De remélem, hogy egy nap majd megérted, hogy így volt a legjobb, és hogy a te érdekeidet ugyanannyira szem előtt tartottam, mint a sajátjaimat. De addig is, próbáld meg, és adj neki egy esélyt. Rendben?

– Adhatok egy esélyt, de még akkor is tudom, hogy milyen ember ez a Des Banister.

Toppantottam, és az ajkamra haraptam, hogy nehogy elsírjam magam. Az anyám lekuporodott mellém, a tenyerébe vette a kezemet.

– Nem ismerjük Dest. Nem tudjuk, mi történt vele élete során, vagy hogy mi vezérli.

– Szóval?

– Szóval nem ítélkezhetsz valaki fölött, amíg nem jártál vele egy cipőben.

Eszembe jutott a széttaposott katonai bakancs, amit Des a terepszínű nadrágjával hordani szokott. Így láttam őt akkor is, amikor a vasútállomásnál odébb rúgta egy hajléktalan lány pénzesedényét.

– Nem kell felvennem annak a fickónak a cipőjét ahhoz, hogy tudjam, milyen ember.

– Rendben, tehát nem kedveled őt. De ez nem azt jelenti, hogy London olyan rossz lenne. Sok dolgot tudnék mondani, ami jobb itt.

– Például nem veszteget meg a nagypapa, hogy maradjak csendben a templomban?

Anyám felnevetett.

– Mióta zavar téged egy kis mentás csokoládé, kishölgy? De én az időjárásra gondoltam. Tudod te, hogy milyen hideg van most Massachusettsben?

– Azt hiszem, elég hideg.

– Elég hideg? Inkább annyira hideg, hogy össze kell ütögetni a tenyered, hogy meg ne fagyjon.

Elkapta a kezemet, úgy tett, mint aki leharapja. Hát ez remek!

– És az is nagyszerű, hogy gyalog is el lehet jutni helyekre, nem?

Megvontam a vállamat, nem akartam beismerni, hogy van igazság abban, amit mond. Otthon sehova sem lehetett eljutni anélkül, hogy kocsiba ültünk volna. A „környékbeli bevásárlóutca” teljesen új fogalom volt számomra.

De éppen ez volt a probléma. Nem ez volt az otthonom. Mindenki úgy beszélt, mint Károly herceg. Amikor dzsemet kértem a pirítósra, úgy néztek rám, mintha meghibbantam volna. És egyszerűen sehol sem lehetett Lucky Charms gabonapelyhet venni.

– Utálom ezt a Weetabix gabonapelyhet – mondtam anyámnak. – Olyan íze van, mint a szalmának.

– Honnan tudod? – ugratott, és felpillantott a post-itről, amire éppen írt.

A lakás telis-tele volt ragasztgatva idézetekkel. Motivációs üzeneteknek hívta őket. Bölcsességeknek. Talán hiányzott neki Georgia nagyi.

– Ezen mi van? – kérdeztem.

– Csak egyetlen ember határozhatja meg, ki vagy: saját magad.

– És mi van a szótár meghatározásával? – kérdeztem, és büszke voltam magamra.

Megrázta a fejét.

– A könyvek nem. Csak te magad.

Ezen a ponton Georgia nagyi valószínűleg felhozta volna a Bibliát, de nem állt szándékomban kockáztatni, hogy anyám ráeszméljen, még mindig nem íratott be a vasárnapi iskolába. Helyette inkább a legcélravezetőbb megoldást választottam.

– Csak egyetlen ember határozhatja meg, ki vagy: saját magad. Ez igazából egész jó dolog.

És így is volt. Habár jobb szolgálatot tett volna nekünk az „Óvakodj a báránybőrbe bújt farkastól!”