Édesanyámnak, aki imádja a könyveket,

édesapámnak, aki olyan magabiztosnak nevelt,
hogy volt bátorságom belevágni az írásba,

és R. J.-nek, aki még mindig nem olvasta ezt a könyvet.

I. rész

Un malheur ne vient jamais seul.

A baj nem jár egyedül.

(francia közmondás)

1.

A Bellerose

Lou

Van valami kísérteties abban, amikor varázslat érint meg egy testet. Az emberek legelőször a szagára figyelnek fel: nem a bomlás rothadó szagára, hanem egyfajta émelyítően édes illatra, és a nyelvükön érzett erős ízre. Egyesek a levegőben is éreznek valami bizsergést. A holttest bőrén még ottmaradó aurát. Mintha maga a varázslat is jelen lenne még, figyelne és várna.

Mintha élne.

Persze aki olyan ostoba volt, hogy ilyesmiről beszélt, az máglyán végezte.

Az elmúlt évben tizenhárom holttestet találtak szerte Belterrában. Több mint kétszer annyit, mint az előző években. Habár az egyház mindent elkövetett, hogy eltitkolja a halálesetek rejtélyes körülményeit, mind a tizenhárom halottat zárt koporsóban temették el.

– Ott van! – Coco egy férfira mutatott, aki a sarokban ült.

Habár a gyertyafény miatt arcának fél oldala árnyékban volt, nem lehetett összetéveszteni semmivel aranybrokát kabátját vagy a nyakában lévő súlyos medált. Egyenes háttal ült a széken, láthatóan kényelmetlenül érezte magát, miközben egy lengén öltözött nő nagy pocakjához préselődött. Akaratlanul is elvigyorodtam.

Csak madame Labelle képes megvárakoztatni a bordélyházban egy olyan arisztokratát, mint Pierre Tremblay.

– Gyere! – Coco a szemben lévő asztal felé mutatott a sarokban. – Babette hamarosan itt lesz.

– Miféle beképzelt fajankó visel brokátot a gyász ideje alatt? – kérdeztem.

Coco hátranézett a válla fölött Tremblay-re, és elvigyorodott.

– Olyan beképzelt fajankó, aki tele van pénzzel.

A lánya, Filippa volt a hetedik megtalált holttest.

Az éjszaka közepén tűnt el, és amikor – elvágott torokkal – rátaláltak a Vágyakozás tengerének partján, az arisztokrácia mélységesen megdöbbent. De nem ez volt a legrosszabb. A királyságot bejáró pletyka szerint a haja ezüstös lett, a bőre ráncos, a szeme ködös, az ujjai pedig göcsörtösek. Huszonnégy éves létére vénasszonnyá változott. Tremblay ismerősei egyszerűen nem tudták felfogni. A lánynak nem voltak ismert ellenségei, nem akart senki bosszút állni rajta, ami ilyen erőszakot indokolt volna.

Filippának valóban nem voltak ellenségei, beképzelt fajankó apjának viszont annál több, mivel varázstárgyakkal kereskedett.

A lány halálát figyelmeztetésnek szánták: a boszorkányokat senki sem használhatja ki következmények nélkül.

– Bonjour, messieurs! – Egy mézszőke hajú kurtizán jött oda hozzánk, reménykedve rebegtette a szempilláját.

Kuncogtam, amikor láttam, milyen pimaszul nézi Cocót. Coco még férfinak öltözve is lenyűgöző hatást keltett. Sötétbarna kezét számtalan vágás csúfította – amit kesztyűvel takart el –, az arca sima volt, fekete szeme még ebben a félhomályban is csillogott.

– Rá tudom beszélni önöket, hogy jöjjenek velem?

– Sajnálom, drágám. – A legmézesmázosabb hangomon válaszoltam, és úgy paskoltam meg a kurtizán kezét, ahogy más férfiaktól láttam. – Ma reggel találkozónk van. Mademoiselle Babette hamarosan csatlakozik hozzánk.

A lány csak pár pillanatig szomorkodott, azután továbblépett a szomszédunkhoz, aki lelkesen elfogadta a meghívását.

– Gondolod, hogy nála van? – Coco alaposan szemügyre vette Tremblay-t kopasz fejétől kezdve fényes cipőjéig, a tekintete hosszan időzött az ujjain, amelyen nem volt semmilyen ékszer. – Lehet, hogy Babette hazudott. Lehet, hogy ez csapda.

– Nem elképzelhetetlen, hogy Babette hazug, viszont nem ostoba. Nem fog elárulni minket, mielőtt kifizetnénk. – Morbid elragadtatással figyeltem a többi kurtizánt. Vékony derekukkal és kibuggyanó keblükkel olyan kecsesen táncoltak a vendégek között, mintha a fűzőjük nem fojtaná meg őket szép lassan.

Az igazsághoz azonban hozzátartozott, hogy sokan nem is viseltek fűzőt. Sőt, ruhát sem.

– Igazad van. – Coco kivette a pénzes erszényünket kabátja zsebéből, és ledobta az asztalra. – Majd csak utána.

– Ó, mon amour, ez fájt. – Babette megjelent mellettünk, vigyorogva feljebb tolta fejemen a kalap karimáját. A társaival ellentétben az ő testét majdnem teljesen bíborvörös selyem takarta. Vastag, fehér smink fedte a bőre többi részét… és a hegeit. Ugyanúgy futottak végig a karján és a mellkasán, mint Cocónak. – És újabb tíz aranykoronáért nem is álmodnék arról, hogy eláruljalak titeket.

– Jó reggelt, Babette! – Halkan kuncogva feltettem a lábam az asztalra, hátrabillentettem a székemet, és a hátsó lábán hintáztam. – Tudod, tényleg hátborzongató, hogy pillanatok alatt megjelensz, ha megneszeled a pénzünket. Csak nem a szagát érzed? – Coco felé fordultam, aki elszántan próbált nem vigyorogni. – Tisztára, mintha érezné.

– Bonjour, Louise! – Babette megpuszilta az arcomat, azután Cocóhoz hajolt, és halkabban hozzátette: – Cosette, káprázatosan nézel ki, mint mindig.

Coco bosszúsan nézett rá.

– Elkéstél.

– Elnézést – Babette biccentett a fejével, az ajkán negédes mosoly ült –, de nem ismertelek meg titeket. Sohasem fogom megérteni, két ilyen gyönyörű nő miért ragaszkodik ahhoz, hogy férfinak maszkírozza magát…

– A kíséret nélküli nők túlságosan magukra vonják a figyelmet. Ezt te is tudod. – Gyakorlott mozdulattal doboltam az ujjaimmal az asztalon, és mosolyt kényszerítettem az arcomra. – Bármelyikünk lehetne boszorkány.

– Ugyan! – Összeesküvőn kacsintott. – Csak egy ostoba tartaná ezt a két elbűvölő teremtést olyan nyomorult és erőszakos lénynek.

– Hát persze – bólintottam, majd mélyen a szemembe húztam kalapomat.

Coco és Babette sebhelyei elárulták az igazi természetüket, a fénymágusok azonban észrevétlenül vegyültek el az emberek között. Lehet, hogy a Tremblay-n ülő rozsdabarna bőrű nő is boszorkány. Vagy a mézszőke kurtizán, aki éppen most ment fel a lépcsőn.

– Csakhogy az egyház először éget, csak azután kérdez. Veszélyes idők járnak jelenleg a nőkre.

– De nem itt. – Babette széttárta a karját, az ajka mosolyra görbült. – Itt biztonságban vagyunk. Itt megbecsülnek minket. Az úrnőm ajánlata még mindig áll…

– Az úrnőd elégetne téged… és minket is… ha tudná az igazat. – Visszafordítottam a tekintetem Tremblay felé, akinek nyilvánvaló vagyona két másik kurtizánt is magához vonzott. A férfi udvariasan megakadályozta őket, hogy kigombolják a nadrágját. – Miatta vagyunk itt.

Coco kiborította a pénzes erszény tartalmát az asztalra.

– Tíz aranykorona, ahogy megígértük.

Babette szipogott egyet, és felszegte az állát.

– Hm… én úgy emlékszem, húszról volt szó.

– Micsoda? – A székem hangosan koppant a földön, amikor előredőltem a hintázásból. A hozzánk közeli vendégek pislogtak egyet, de nem foglalkoztam velük. – Tízet beszéltünk meg.

– Az még azelőtt volt, hogy megsértettetek.

– Az istenit, Babette! – Coco elrántotta előle a pénzt, mielőtt a nő hozzányúlhatott volna. – Tudod, mennyi ideig tart összespórolnunk ennyi pénzt?

Alig bírtam megőrizni hidegvéremet.

– Még azt sem tudjuk, hogy tényleg Tremblay-nél van-e a gyűrű.

Babette csupán vállat vont, és széttárta a kezét.

– Nem az én hibám, hogy ragaszkodtok az utcai lopáshoz, mint a közönséges bűnözők. Háromszor annyit kereshetnétek egyetlen éjszaka alatt itt a Bellerose-ban, de túl büszkék vagytok.

Coco nagy levegőt vett, a keze ökölbe szorult az asztalon.

– Nézd, sajnáljuk, hogy megsértettük kényes érzékenységedet, de tíz koronát beszéltünk meg. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy…

– Hallom a pénz csörgését a zsebedben, Cosette.

Hitetlenkedve bámultam Babette-re.

– Te tényleg egy nyavalyás vadászkopó vagy.

Megvillant a szeme.

– Nézzenek oda, nagy kockázatot vállalva meghívtalak ide titeket, hogy kihallgassátok az úrnőm üzletelését monsieur Tremblay-vel, ti mégis úgy sértegettek, mintha én egy…

Ebben a pillanatban egy magas, középkorú nő jelent meg a lépcső tetején, és elindult lefelé. Sötét smaragdzöld ruhája kiemelte égővörös haját és homokóra alakját. Tremblay felpattant, amikor észrevette, a körülöttünk lévő kurtizánok pedig – köztük Babette is – mélyen pukedliztek.

Meglehetősen furcsa látvány volt meztelen nőket pukedlizve látni.

Madame Labelle széles mosollyal megragadta Tremblay karját, mindkét arcát megpuszilta, majd súgott neki valamit, amit nem hallottunk. Pánik hasított belém, amikor a férfiba karolt, és átvezette a helyiségen a lépcső felé.

Babette a szeme sarkából figyelt minket.

– Döntsetek hamar, mes amours! Az úrnőm elfoglalt ember. A társalgása monsieur Tremblay-vel nem fog sokáig tartani.

Ránéztem, visszafogtam magam, hogy ne akarjam megmarkolni, és erősen megszorítani karcsú nyakát.

– Azt legalább elárulnád, hogy mit akar venni az úrnőd? Biztosan mondott neked valamit. A gyűrűt? Tremblay-nél van?

Babette úgy vigyorgott, mint a macska, aki belenyalt a tejszínbe.

– Talán… újabb tíz koronáért.

Cocóval sötéten egymásra néztünk. Ha Babette nem vigyáz, hamarosan megtudja, milyen nyomorultak és erőszakosak tudunk lenni.

A Bellerose-ban tizenkét luxusszalon állt a kurtizánok rendelkezésére, hogy vendégeiket szórakoztassák, Babette viszont nem egy ilyen szalonba vezetett minket. Kinyitotta a tizenharmadik, jelentéktelen ajtót a folyosó végén, és beterelt mindkettőnket.

– Üdvözöllek benneteket, mes amours! Ez itt a Bellerose szeme és füle.

Nagyokat pislogtam, vártam, hogy szemem alkalmazkodjon a sötéthez ezen az új, keskeny folyosón. Tizenkét ablak sorakozott egymás mellett – négyszögletesek és nagyok voltak, szabályos távolságra helyezkedtek el egymástól. Halvány fény áradt be rajtuk keresztül. Amikor közelebbről is szemügyre vettem, rájöttem, hogy egyáltalán nem is ablakok, hanem portrék.

Végighúztam ujjamat a hozzám legközelebb eső festmény orrán: egy gyönyörű nőt ábrázolt buja vonalakkal és csábító mosollyal.

– Kik ezek?

– Híres kurtizánok a múltból. – Babette megállt, és vágyakozva nézte az egyiket. – Egy nap az enyém lesz ennek a helyén.

A homlokomat ráncoltam, és közelebb hajoltam a kérdéses nőhöz. Mintha fordítva állt volna, a színei fakónak tűntek, akár egy festmény hátulja. És… szentséges ég!

A szemét két aranyszínű retesz takarta.

– Ezek kukucskálólyukak? – kérdezte Coco hitetlenkedve, és közelebb lépett. – Miféle hátborzongató hely ez, Babette?

– Csssss! – Babette azonnal a szája elé tette a mutatóujját. – Ez itt a Bellerose szeme és füle, elfelejtettétek? A füle. Suttogni kell ezen a helyen.

Nem akartam belegondolni, mi célt szolgálhat ez a fajta építészeti megoldás. Abba viszont nagyon szívesen belegondoltam, hogy majd hosszú fürdőt veszek, amikor hazaérek a színházba. És a fürdő közben sikálás is lesz. Heves sikálás. Csak imádkozni tudtam, hogy a szemgolyóm túlélje.

Mielőtt szavakba önthettem volna undoromat, a szemem sarkából két árnyék mozgására lettem figyelmes. Megpördültem, kezem a csizmámba rejtett késhez kapott, aztán a két árnyék alakot öltött. Mozdulatlanná dermedtem, amikor két, szörnyen ismerős és szörnyen kellemetlen férfi bámult rám gúnyosan.

Andre és Grue.

Metsző pillantást vetettem Babette-re, a késemet ökölbe szorított kezemben tartottam.

– Ők meg mit keresnek itt?

A hangomra Andre előrehajolt, és lassan pislogott a sötétben.

– Csak nem…?

Grue az arcomat kutatta, a tekintete átugrott a bajuszomon, megállapodott sötét szemöldökömön és türkizkék szememen, megnézte szeplős orromat és napbarnított bőrömet. Azután gonosz mosoly terült szét az arcán. Az egyik metszőfogának sarka letörött. És sárga volt.

– Helló, Lou Lou!

Nem foglalkoztam vele, ehelyett lesújtó pillantást vetettem Babette-re.

– Ez nem volt része az üzletnek.

– Ó, nyugi, Louise! Ők itt most dolgoznak. – Leült az egyik faszékre, amiről a két férfi az imént állt fel. – Az úrnő biztonsági személyzetként alkalmazza őket.

– Biztonság? – kérdezte gúnyosan Coco, majd benyúlt a kabátjába, hogy ő is elővegye a kését. Andre kivillantotta a fogát. – Mióta jelent egyet a kukkolás a biztonsággal?

– Ha bármikor kényelmetlenül érezzük magunkat egy vendéggel, csak kétszer kopogunk, és ez a két kedves úriember beavatkozik. – Babette lustán a portré felé mutatott a lábával, és kivillantotta fehér, sebhelyes bokáját. – Ezek ajtók, mon amour. Azonnali hozzáférés.

Madame Labelle idióta. Ez volt az egyetlen magyarázat erre a… nos, idiotizmusra.

Andre és Grue, a két legostobább tolvaj volt, akit valaha ismertem, folyton bepofátlankodtak a területünkre az East Enden. Bárhová mentünk, ők követtek minket – általában két lépéssel lemaradva –, és bárhová mentek ők, a zsandárok kivétel nélkül mindig a nyomukban jártak. Nagyok voltak, rondák és hangosak, hiányzott belőlük mindenféle finomság és ügyesség, ami ahhoz kell, hogy valaki életben maradjon az East Enden. És persze eszük sem volt.

Rettegve gondoltam arra, mi történne, ha ennek a kettőnek azonnali hozzáférése lenne bármihez. Különösen a szexhez és az erőszakhoz. Bár valószínűleg ezek voltak a legkisebb bűnök, amelyek e bordélyház falai között történtek, ha az üzleti tranzakciójukat vesszük alapul.

– Ne aggódjatok! – Mintha Babette olvasott volna gondolataimban, rámosolygott a két férfira. – Az úrnő megöli őket, ha bármit elfecsegnek. Nem igaz, messieurs?

Lefagyott az arcukról a vigyor, és végül észrevettem, hogy a szemük körül sötétebb a bőr. Véraláfutás. Ennek ellenére még nem engedtem le a késemet.

– És mi akadályozza meg őket abban, hogy elfecsegjenek valamit az úrnőnek?

– Nos… – Babette felállt a székről, és elmenve mellettünk a folyosón egy másik portréhoz lépett. Felemelte a kezét, majd megérintette a portré melletti aranygombot. – Gondolom, ez attól függ, hogy ti mit vagytok hajlandóak adni nekik.

– Mit szólnál ahhoz, ha mindannyiótokat megajándékoznám ezzel a…

– Hóhohó! – Babette megnyomta a gombot, miközben felé lendültem a felemelt késsel, mire a kurtizán portréján felemelkedett a szemről a két aranyretesz. Madame Labelle és Tremblay beszélgetésének tompa hangjai töltötték meg a folyosót.

– Jól gondold meg, mon amour! – suttogta Babette. – Lehet, hogy ez az értékes gyűrű épp abban a szobában van. Gyere, nézd meg a saját szemeddel! – Oldalra lépett, a keze még mindig a gombon volt, de hagyta, hogy odaálljak a portré elé.

Halkan káromkodtam, majd lábujjhegyre emelkedtem, és benéztem a szobába a kurtizánportré szemén keresztül.

A szobában Tremblay fel-alá járkált a virágos, vastag szőnyegen. Még sápadtabbnak tűnt ebben a pasztellszínű szalonban – ahol a reggeli napfény mindent finom aranyszínnel vont be –, és látszott, hogy izzadság gyöngyözik a homlokán. Idegesen megnyalta az ajkát, ismét madame Labelle-re nézett, aki az ajtó mellett ült egy sezlonon. Még ülve is királyi méltóság sugárzott belőle, a hátát egyenesen tartotta, a kezét összefonta az ölében.

– Nyugodjon meg, monsieur Tremblay! Biztosíthatom, hogy egy héten belül megszerzem a szükséges összeget. Maximum kettő.

A férfi megrázta a fejét.

– Az túl hosszú idő.

– Az ember azt gondolná, korántsem elég hosszú ahhoz képest, milyen árat kér. Csak egy király engedhetne meg magának ilyen csillagászati összeget, de neki nem kell varázsgyűrű.

A torkomban dobogott a szívem. Elhúzódtam a képtől, és Cocóra néztem. Ő mogorván viszonozta a tekintetem, majd a zsebébe nyúlt még néhány koronáért. Andre és Grue vidám mosollyal vágták zsebre.

Megfogadtam magamban, hogy miután ellopom a gyűrűt, élve megnyúzom őket, azután visszafordítottam tekintetem a szobára.

– És… és mi van, ha azt mondom, van rá egy másik vevőm is? – kérdezte Tremblay.

– Akkor hazugnak nevezném, monsieur Tremblay. Azok után, ami a lányával történt, aligha dicsekedhette el sok mindenkinek, hogy mi van a birtokában.

Tremblay megpördült, és szembefordult a nővel.

– Ne beszéljen a lányomról!

Madame Labelle lesimította szoknyáját, és a legkevésbé sem vett róla tudomást.

– Sőt, rendkívül meglep, hogy még mindig jelen van a varázs feketepiacán. Ugye van egy másik lánya is? – Amikor a férfi nem válaszolt, a nő mosolya kegyetlenné vált. Diadalittassá. – A boszorkányok gonoszak. Ha megtudják, hogy önnél van a gyűrű, a haragjuk… nem fogja kímélni a megmaradt családtagjait.

Tremblay arca ellilult, egy lépést tett a nő felé.

– Nem tetszenek ezek a célozgatások.

– Akkor hallgassa meg a fenyegetésemet, monsieur! Ne tegyen nekem keresztbe, vagy különben ez lesz az utolsó dolog, amit életében tesz.

Elfojtottam a felhorkanásomat, ismét Cocóra néztem, aki most már némán nevetett. Babette ránk meredt. Varázsgyűrű ide vagy oda, ez a beszélgetés megért volna negyven koronát is. Még a színház is elbújhatott e mögött a melodráma mögött.

– Most pedig árulja el – dorombolta madame Labelle –, tényleg van másik vevője is?

– Putain. – A férfi hosszú másodpercekig nézett a nőre, azután kelletlenül megrázta a fejét. – Nem, nincs másik vevő. Hónapokat töltöttem azzal, hogy felszámoljam az összes kapcsolatomat a korábbi vevőimmel… eladtam az egész készletemet… ez a gyűrű mégis… – Nagyot nyelt, arcáról eltűnt a felháborodás. – Félek bárkinek is beszélni róla, nehogy a démonok megtudják, hogy nálam van.

– Nem volt valami bölcs dolog bármit is elvenni tőlük.

Tremblay nem felelt. A tekintete távoli és üldözött maradt, mintha valami olyasmit látott volna, amit mi nem. Megmagyarázhatatlan módon elszorult a torkom. Madame Labelle kegyetlenül folytatta, nem foglalkozott azzal, milyen fájdalmas ez a férfinak:

– Ha nem tette volna, a drága Filippa talán még mindig velünk lenne…

Tremblay felkapta fejét lánya nevének említésére, szemében ezúttal lázas eltökéltség csillogott.

– Máglyára küldöm azokat a démonokat azért, amit vele tettek!

– Ez nagy ostobaság.

– Tessék?

– Mindig nagy gondot fordítok arra, hogy tudjam, mivel foglalkozik az ellenségem, monsieur. – Kecsesen felállt, mire Tremblay hátrált egy lépést. – Mivel most már ők az ön ellenségei is, muszáj adnom egy tanácsot: veszélyes dolog beleavatkozni a boszorkányok ügyeibe. Felejtse el a bosszút! Felejtsen el mindent, amit az árnyékok és a varázslat világáról megtudott! Fel sem érhet hozzájuk, szánalmasan gyenge ezekkel a nőkkel szemben. A halál a legenyhébb kínzási forma náluk… ezt az ajándékot csak azoknak adják, akik rászolgáltak. Az ember azt hinné, megtanulta a leckét szegény Filippa után.

Tremblay ajka megremegett, kihúzta magát, és dühösen köpködött. Madame Labelle még így is jó néhány centivel fölé tornyosult.

– Á-átlépi a határt.

Madame Labelle nem hátrált, és egyáltalán nem rettent meg. Végigsimított a fűzőjén, majd kihúzott egy legyezőt szoknyája redői közül. A legyezőből egy kés kandikált ki.

– Látom, vége az udvarias csevegésnek. Hát jól van. Térjünk az üzletre! – Egy mozdulattal szétnyitotta a legyezőt, és legyezni kezdte magát kettőjük között. Tremblay óvatosan nézte a kés hegyét, és közben hátrált egy lépést. – Ha azt szeretné, hogy megszabadítsam a gyűrűtől, én megteszem itt és most… ötezer aranykoronáért, kevesebbért, mint amit kért érte.

Tremblay torkából furcsa, fulladásszerű hang tört fel.

– Maga megőrü…

– Ha nem – folytatta madame Labelle keményebb hangon –, úgy lép ki erről a helyről, hogy kötelet akasztott a lánya nyakába. Célie a neve, ugye? A főpapnő nagy örömmel fogja kiszívni belőle a fiatalságát, elszívja a ragyogást a bőréből, a csillogást a hajából. Felismerhetetlen lesz, mire a boszorkányok végeznek vele. Üres. Megtört. Úgy, mint Filippa.

– Maga… maga… – Tremblay szeme kidülledt, egy ér jelent meg izzadt homlokán. – Fille de pute! Nem teheti ezt velem! Nem teheti…

– Igyekezzen, monsieur! Nem érek rá egész nap. A herceg visszatért Amandine-ből, és nem akarom lekésni az ünnepséget.

Tremblay makacsul felszegte az állát.

– Most… most nincs nálam.

A francba. Keserű és heves csalódás töltött el. Coco halkan káromkodott.

– Nem hiszek magának. – Madame Labelle átsétált a szobán az ablakhoz, és kinézett. – Ó, monsieur Tremblay, egy olyan úriember, mint ön, hogy hagyhatja a lányát egy bordélyház előtt várakozni? Milyen könnyű préda!

Tremblay most már rendesen izzadt, sietve kifordította a zsebeit.

– Esküszöm, hogy nincs nálam! Nézze, nézze! – Közelebb nyomtam az arcom a festményhez, miközben a férfi kidobálta a zsebe tartalmát a nő felé: egy hímzett zsebkendőt, egy ezüst zsebórát és egy maréknyi rézkoronát. De a gyűrű nem volt köztük. – Kérem, hagyja békén a lányomat! Neki semmi köze ehhez.

Olyan szánalmas látványt nyújtott, hogy talán meg is sajnálom… ha nem húzta volna keresztül a számításaimat. Így viszont, látva remegő végtagjait és hamuszürke arcát, bosszúszomjas élvezet töltött el.

Madame Labelle láthatóan osztotta véleményemet. Színpadiasan felsóhajtott, leengedte kezét az ablaktól, és – érdekes módon – egyenesen szembefordult azzal a képpel, amely mögött álltam. Hátratántorodtam, fenékre estem, és halkan káromkodtam.

– Mi az? – suttogta Coco, és leguggolt mellém.

Babette elengedte a gombot, majd a homlokát ráncolta.

– Psssszt! – vadul integettem kezemmel, a szoba felé mutogattam. Azt hiszem… formáltam némán a szavakat az ajkammal, mert nem mertem megszólalni… meglátott engem.

Coco szeme riadtan tágra nyílt.

Mindannyian mozdulatlanná dermedtünk, amikor a vékony fal mögül felhangzott madame Labelle hangja, tompán, de érthetően:

– Kérem, árulja el, monsieur… akkor hol van?

Szentséges ég! Coco és én hitetlenkedve egymásra néztünk. Nem mertem visszamenni a portréhoz, de közelebb húzódtam a falhoz, a lélegzetem forró volt, még én magam is alig tudtam elviselni. Válaszolj neki, könyörögtem magamban. Mondd el nekünk!

Csodával határos módon Tremblay megtette. Heves válasza édesebb volt, mint a legédesebb méz.

– A házamban van elzárva, maga salope ignorante…

– Ez is megteszi, monsieur Tremblay. – Ekkor kinyílt a szoba ajtaja, és szinte láttam madame Labelle mosolyát. Ugyanolyan volt, mint az enyém. – A lánya kedvéért remélem, hogy nem hazudott. Hajnalban ott leszek a házánál a pénzzel. Ne várasson meg!

2.

A vadász

Lou

– Hallgatlak.

Egy zsúfolt cukrászdában ültünk. Bas egy kanál forró csokoládét emelt az ajkához, és közben nagyon ügyelt arra, nehogy csipkés nyaksáljára csöppenjen. Leküzdöttem magamban a késztetést, hogy ráfröcsköljek egy kicsit az enyémből. Amit terveztünk, ahhoz az kellett, hogy Bas jó hangulatban legyen.

Senki sem tudott úgy rászedni egy arisztokratát, mint Bas.

– A helyzet a következő – mondtam, és rámutattam a kanalammal. – Fizetségképpen zsebre tehetsz mindent, amit Tremblay széfjében találsz, de a gyűrű a miénk.

Bas előrehajolt, sötét szeme nem mozdult az ajkamról. Amikor bosszúsan letöröltem a forró csokit a bajuszomról, elvigyorodott.

– Ja igen. A varázsgyűrű. Be kell vallanom, meglepett, hogy ilyen tárgy iránt érdeklődsz. Azt hittem, felhagytál minden varázslattal.

– Ez a gyűrű más.

A tekintete ismét megállt az ajkamon.

– Hát persze.

– Bas! – Jelentőségteljesen csettintettem egyet az arca előtt. – Koncentrálj, kérlek! Ez fontos!

Régen, amikor megérkeztem Cesarine-be, jóképűnek tartottam Bast. Elég jóképűnek ahhoz, hogy udvaroljon. Ahhoz pedig mindenképpen, hogy megcsókoljam. Arcélének sötét vonalát figyeltem a kis asztal fölött. Még mindig ott volt rajta az a parányi sebhely – a füle alatt, az arcszőrzete árnyékában –, ahol megharaptam az egyik szenvedélyes éjszakán.

Szomorúan felsóhajtottam, amikor eszembe jutott az emlék. Basnak volt a leggyönyörűbb borostyánszínű bőre. És a legfeszesebb feneke.

Kuncogott, mintha belelátott volna a gondolataimba.

– Jól van, Louey, megpróbálom visszafogni a gondolataimat… de csak akkor, ha te is. – Megkavarta forró csokiját, és vigyorogva hátradőlt. – Szóval… meg akarsz lopni egy arisztokratát, és a mesterhez fordultál útmutatásért.

Legszívesebben gúnyosan felnevettem volna, de visszafojtottam. Bas egy báró harmad-unokatestvérének unokájaként különleges helyet foglalt el az arisztokráciában, ugyanakkor mégsem tartozott közéjük. Rokonának vagyona lehetővé tette, hogy a legdivatosabb ruhákat hordja, és a legelegánsabb estélyeken vegyen részt, az arisztokraták azonban nem is próbálták megjegyezni a nevét. Hasznos volt ez a mellőzöttség, mivel Bas gyakran csak azért ment el ezekre az estélyekre, hogy megszabadítsa a résztvevőket értékeiktől.

– Bölcs döntés – folytatta –, mert az a balfácán Tremblay nagyon sok biztonsági intézkedést használ a házában: kapuk, zárak, őrök és kutyák, csak hogy néhányat említsek. Azok után pedig, ami a lányával történt, valószínűleg még ennél is többet. A boszorkányok az éjszaka közepén rabolták el, nem? Emiatt biztosan megnövelte a védelmet.

Filippa egyre nagyobb nyűgnek bizonyult számomra.

Mogorván a cukrászda kirakata felé néztem. Mindenféle finomság gyönyörűen elrendezve sorakozott a polcokon: cukormázas sütemények, gyümölcskenyerek, csokoládés kosárkák, macaronok, különböző gyümölccsel töltött leveles tészták mindenféle színben, málnás eclair fánkok és almatortaszeletek.

E rengeteg édesség közül azonban igazán csak azok a hatalmas fahéjas csigák indították be a fantáziámat – az a finom fahéj, meg rajta a karamellöntet.

Coco mintegy végszóra lehuppant mellénk az üres székre, és egy tányéron fahéjas csigákat tolt felém.

– Tessék!

Legszívesebben megcsókoltam volna.

– Istennő vagy! Tudod, ugye?

– Nyilvánvaló. De ne számíts arra, hogy majd fogom a fejed, miközben hánysz… ja, és jössz nekem egy ezüstkoronával.

– Egy frászt. Az én pénzem is…

– Igen, de te bármikor ki tudsz könyörögni egy fahéjas csigát Pantől. A korona a kiszolgálás díja.

Vállam fölött hátrapillantottam a pult mögött álló alacsony, kövérkés férfira: Johannes Pan, a kiváló cukrász és féleszű férfi. De ami még fontosabb, közeli barátja és bizalmasa mademoiselle Lucinda Brettonnak.

Én voltam mademoiselle Lucinda Bretton. Szőke parókában.

Néha nem akartam nadrágot felvenni, és hamar rájöttem, hogy Pan gyenge pontja a gyengébbik nem. A legtöbb napon csak elég volt a szempillámat rebegtetni. Máskor egy kicsit… kreatívabbnak kellett lennem. Lopva Basra pillantottam. A férfi nem is sejtette, hogy az elmúlt két évben milyen sok borzalmas dolgot művelt szegény mademoiselle Brettonnal.

Pan nem tudta elviselni, ha egy nő sír.

– Ma férfinak vagyok öltözve. – Az illendőséget mellőzve hatalmasat haraptam a fahéjas csigába. – ‘ülönben is, ‘obban sze’eti… – mondtam teli szájjal, majd nagyot nyeltem, a szemem is könnybe lábadt – a szőkéke’.

Bas sötét szeméből forróság sugárzott, miközben engem nézett.

– Akkor annak az úriembernek nagyon rossz az ízlése.

– Pfuj! – öklendezett Coco. – Hagyd már abba! Nem illik hozzád ez az epekedés.

– Hozzád pedig ez a férfiruha…

Hagytam, hadd civakodjanak, inkább az ennivalóra fordítottam minden figyelmemet. Coco annyit szerzett, hogy öt ember is jóllakhatott volna, én azonban elfogadtam a kihívást. Három után azonban a maradék kettő már elvette az étvágyamat. Durván eltoltam magamtól a tányért.

– Nagyon kevés az időnk, Bas – vágtam a szavukba, amikor Coco már majdnem nekiugrott az asztal fölött. – A gyűrű holnap reggel már nem lesz ott, ezért muszáj ma este megcsinálnunk. Segítesz nekünk vagy nem?

Bas a homlokát ráncolta a hangnemre.

– Személy szerint nem értem, mi ez a nagy felhajtás. Nincs szükséged láthatatlanná tévő gyűrűre azért, hogy biztonságban légy. Tudod, hogy én is meg tudlak védeni.

Paff. Üres ígéretek. Talán ezért szerettem ki belőle.

Bas sok minden volt – elbűvölő, ravasz, könyörtelen –, de védelmező a legkevésbé sem. Nem, ő sokkal jobban aggódott a fontosabb dolgok miatt, mint például hogy mentse a saját irháját az első probléma felbukkanásakor. De nem róttam fel neki. Elvégre férfi, és a csókjai bőségesen kárpótoltak ezért.

Coco metsző pillantást vetett rá.

– Ahogy már elmondtuk neked… többször is… a gyűrű sokkal többet ad birtokosának a láthatatlanságnál.

– Ó, mon amie, be kell vallanom, hogy nem figyeltem oda.

Elvigyorodott, és egy csókot dobott Cocónak az asztal fölött, akinek erre ökölbe szorult a keze.

– Bordel! Esküszöm, egy nap én tényleg…

Közbeléptem, mielőtt elvághatta volna az ereit.

– Immunissá teszi tulajdonosát a varázslattal szemben. Kicsit olyan, mint a vadászok Balisarda tőre. – A tekintetem rá siklott. – Azért azt te is megértheted, milyen hasznos lenne ez nekem.

Bas arcáról eltűnt a vigyor. Lassan felemelte a kezét, megérintette nyaksálamat, ujjaival végigsimított azon a részen, ami eltakarta a sebhelyemet. Borzongás futott végig a gerincemen.

– De ő még nem talált rád. Még biztonságban vagy.

– Egyelőre.

Hosszú pillanatig nézett rám, a keze még mindig a nyakamnál volt. Végül felsóhajtott.

– Mindenre hajlandó vagy, hogy megszerezd ezt a gyűrűt?

– Igen.

– Még… varázslatra is?

Nagyot nyeltem, az ujjai közé fontam a sajátjaimat, és bólintottam. Leengedte összekulcsolt kezünket az asztalra.

– Hát jól van. Segítek nektek. – Kinézett az ablakon, én pedig követtem a tekintetét. Egyre többen gyűltek össze a herceg ünneplésére. Habár a legtöbben nevettek, és izgatottan beszélgettek, a felszín alatt nyugtalanság parázslott. Látszott az összepréselt ajkakon és a szemek ideges vibrálásán.

– Ma este – folytatta Bas – a király bált rendez a fia tiszteletére, aki visszatért Amandine-ből. Az egész arisztokráciát meghívta… köztük monsieur Tremblay-t is.

– Az éppen kapóra jön nekünk – dörmögte Coco.

Mindannyian egyszerre feszültünk meg, amikor az utcán felbolydulás támadt, és minden szempár a tömegből kilépő férfiakra szegeződött. Királykék zubbonyukban hármas sorokban meneteltek – csizmás lépteik egyszerre dobbantak a földön tökéletes összhangban –, ezüsttőrük a szívük fölött nyugodott. Mindkét oldalról zsandárok vették körül őket, kiabálva a járdára terelték a gyalogosokat.

Vadászok.

Az egyháznak felesküdött vadászok Belterra királyságát védték az okkult elemektől – nevezetesen a fénymágusoktól, vagyis a halálos boszorkányoktól, akik Belterra szűk látókörű előítéleteit inspirálták. Elfojtott harag lüktetett az ereimben, amikor néztem, ahogy a vadászok egyre közelebb érnek. Mintha mi lennénk a betolakodók. Mintha ez a föld egykor nem a miénk lett volna.

Nem a te harcod. Felszegtem az állam, és összeszedtem magam. Az egyház és a boszorkányok között dúló ősi viszály már nem volt rám hatással… azóta, hogy hátat fordítottam a boszorkányság világának.

– Nem szabadna itt lenned, Lou. – Coco tekintete követte a vadászokat, ahogy felsorakoztak az utcán, és megakadályozták, hogy bárki is a királyi család közelébe menjen. Hamarosan kezdődik az ünnepség. – Újra össze kell futnunk a színházban. Egy ekkora tömeg már veszélyes. Óhatatlanul is vonzza a bajt.

– Álruhában vagyok. – Megpróbáltam teli szájjal beszélni, aztán nagy nehezen nyeltem egyet. – Senki sem fog felismerni.

– Andre és Grue felismertek.

– De csak a hangomról…

– Addig nem találkozunk, amíg vége nincs az ünnepségnek. – Bas az ölembe fektette a kezem, majd felállt, és kéjes vigyorral megveregette a mellényét. – Egy ekkora tömeg nem más, mint a pénz csodálatos pöcegödre, én pedig azt tervezem, hogy belefulladok. Ha megbocsátotok.

Fogta a kalapját, és a cukrászda asztalai között kígyózva távolodott tőlünk. Coco felugrott.

– Az a gazember rögtön meghátrál, mihelyt elveszítjük szem elől. Valószínűleg beárul minket a zsandároknak… vagy ami még rosszabb, a vadászoknak. Nem tudom, miért bízol benne.

Barátságukban folytonos vita tárgya volt, hogy elárultam Basnak az igazi természetemet. És az igazi nevemet. Az nem számított, hogy egy, túl sok whiskyvel és túl sok csókolózással teli éjszaka után történt. Hogy elkerüljem Coco tekintetét, inkább darabokra szedtem az utolsó fahéjas csigát, és próbáltam nem megbánni döntésemet.

A megbánás semmin sem változtat. Most már nem volt más választásom, muszáj megbíznom benne. Visszavonhatatlanul összekapcsolódtunk.

Coco lemondóan felsóhajtott.

– Én követem, te pedig tűnj el innen! Találkozunk a színházban egy óra múlva!

– Rendben.

Csak néhány percet vártam, miután Coco és Bas kimentek a cukrászdából. Felálltam, hogy én is távozzak. Habár több tucat lány csődült össze az utcán, akik szinte hisztérikusan kiabáltak, hogy láthatják a herceget, az ajtót mégis egy férfi állta el.

Tényleg hatalmas termetű volt, egy fejjel és egy vállal magasabb, mint én, széles háta és izmos karja kis híján szétfeszítette barna kabátját. Az utcát nézte, de nem úgy tűnt, mintha az ünnepséget figyelné. Válla merev volt, lába terpeszállásban, mintha harcra készülne.

Megköszörültem a torkomat, és megböktem a hátát. Meg sem mozdult. Megböktem újra. Egy kicsit arrébb lépett, de még nem annyira, hogy átférjek mellette az ajtón.

Na jól van. Bosszúsan meglöktem a vállammal, hogy átpréseljem magam a teste és az ajtófélfa között. Úgy tűnt, ezt az érintést már érezte, mert végre megfordult, és egyenesen orrba vágott a könyökével.

– A fenébe! – Az orromat fogva hátratántorodtam, és aznap reggel másodjára ültem fenékre. Árulkodó könnyek szöktek a szemembe. – Mi a franc baja van?

A férfi gyorsan kinyújtotta felém a kezét.

– Elnézést, monsieur. Nem láttam.

– Ez nyilvánvaló. – Tudomást sem vettem kinyújtott kezéről, egyedül álltam talpra. Leporoltam a nadrágomat, és elindultam, hogy elmenjek mellette, de ismét elállta az utamat. Kopott kabátja szétnyílt a mozdulattól, és láthatóvá vált a vállán átvetett, mellkasára simuló fegyvertartó szíj. Mindenféle alakú és méretű fényes tőr volt benne, mégis a szívéhez legközelebbi láttán szorult össze a gyomrom. Ezüst volt, csillogó, és a markolatát egy baljóslatúan szikrázó hatalmas zafír díszítette.

Ez egy vadász!

Lehajtottam a fejem. A francba.

Nagy levegőt vettem, és nyugalmat kényszerítettem magamra. A jelenlegi ruhámban nem jelentett veszélyt rám nézve. Nem tettem semmi rosszat. Fahéjillatom volt, nem pedig mágia. Különben is… a férfiak között nem létezik egyfajta kimondatlan bajtársiasság? Saját fontosságuk kölcsönös elismerése?

– Megsérült, monsieur?

Ja igen. Most férfi vagyok. Menni fog.

Nagy nehezen felnéztem.

A katona megdöbbentő magassága mellett a kabátja rézgombjait vettem észre először… jól passzoltak rézvörös és aranyszínű hajához, amely úgy ragyogott a napfényben, mint egy jelzőtűz. Egyenes orrával és telt ajkával vadász létére meglepően jóképűnek tűnt. Bosszantóan jóképűnek. Akaratlanul is csak bámultam. A szeme olyan színű volt, mint a tenger, dús szempillák keretezték.

És ezek a szemek jelenleg szégyentelen döbbenettel meredtek rám.

A francba. Kezemet a bajuszomhoz kaptam, ami esés közben félig levált az arcomról.

Nos, hősies próbálkozás volt. Lehet, hogy a férfiak büszkék, a nők viszont tudják, hogyan szabaduljanak ki egy félresiklott helyzetből.

– Jól vagyok. – Gyorsan lehajtottam a fejem, megpróbáltam elslisszolni mellette, mert most már az volt minden vágyam, hogy minél távolabb kerüljek tőle. Habár még mindig nem tettem semmi rosszat, nem volt értelme kísérteni a sorsot. Mert a sors néha visszaadja. – Csak legközelebb nézze meg, hova üt!

A férfi nem mozdult.

– Maga nő!

– Kitűnő észrevétel. – Megint megpróbáltam elmenni mellette… ezúttal nagyobb erővel, mint szükséges… de elkapta a könyökömet.

– Miért van férfinak öltözve?

– Próbált már fűzőt viselni? – Megpördültem, hogy szembenézzek vele, és a lehető legnagyobb méltósággal visszaragasztottam a bajuszomat. – Ha valaha is megtette volna, kétlem, hogy ilyen kérdést tenne fel nekem. A nadrág határozottan sokkal kényelmesebb viselet.

Úgy bámult rám, mintha szarvak nőttek volna a homlokomra. Én is bámultam, mire kissé megrázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani.

– Elnézését kérem, mademoiselle!

Az emberek most már minket néztek. Hasztalanul próbáltam kiszabadítani a karomat, a gyomromban kezdett szétterjedni a pánik.

– Engedjen el…

A fogása még szorosabb lett.

– Megsértettem valamivel?

Ekkor teljesen elvesztettem a türelmemet, minden erőmet összeszedve megpróbáltam kirántani kezéből a karomat.

– Eltörte a seggcsontomat!

Talán a közönséges szó döbbentette meg, mindenesetre olyan hirtelen engedett el, mintha megharaptam volna, és olyan visszatetszéssel nézett rám, amely már-már az undor határait súrolta.

– Még soha életemben nem hallottam így beszélni egy hölgyet.

Ó! A vadászok szent életű emberek. Valószínűleg azt gondolta rólam, hogy én vagyok az ördög.

És nem is tévedett.

Ravaszul rámosolyogtam, kissé távolabb húzódtam, és mindent elkövettem, hogy Babette-et utánozva rebegtessem a szempilláimat. A férfi nem próbált megállítani, ezért kissé felengedett a mellkasomban a feszültség.

– Nem a megfelelő nőkkel barátkozik, Vadász.

– Akkor maga kurtizán?

Megsértődtem volna, ha nem ismertem volna több, tökéletesen tiszteletre méltó kurtizánt… akik közé nem feltétlenül soroltam oda Babette-et. Az átkozott zsarolót.

Inkább drámai módon felsóhajtottam.

– Sajnos nem, és emiatt szívek törnek össze Cesarine-ben.

A férfi megfeszítette az állkapcsát.

– Hogy hívják?

Odakint harsány éljenzés hangzott fel, így megmenekültem a válaszadástól. A királyi család végül befordult az utcánkba. A vadász csak egy pillanatra nézett hátra, és nekem csupán ennyire volt szükségem. Odaosontam egy különösen lelkes lánycsapat mögé – olyan magas hangon kiabálták a herceg nevét, amit már csak a kutyák hallottak –, és mielőtt a férfi visszafordult volna, én már el is tűntem.

Minden oldalról könyökök lökdöstek, így hamar rájöttem, hogy túl kicsi vagyok – túl alacsony és túl apró termetű –, hogy átverekedjek a tömegen. Legalábbis úgy, hogy közben senkit sem szúrok meg a késemmel. Egyeseknek visszaadtam a könyöklést, aztán kerestem egy magasabb helyet, ahol megvárhatom, hogy elvonuljon a tömeg. Olyat, ahol nem vagyok szem előtt.

Ott!

Egy ugrással elkaptam egy régi homokkő épület ablakpárkányát, felmásztam az esőcsatornán, és felhúztam magam a tetőre. Rákönyököltem a mellvédre, úgy néztem a lenti utcát. Minden ajtón aranyszínű zászlók lobogtak, rajtuk a királyi család címerével, minden sarkon árusok kínáltak ennivalót. A sült krumpli, kolbász és sajtos croissant ínycsiklandó illata ellenére a város még így is bűzlött a halszagtól. Hal- és füstszag terjengett mindenhol. Fintorogtam. A sivár és szürke félsziget egyik előnye.

Cesarine megtestesítette a szürkeséget. Ütött-kopott szürke házak álltak szorosan egymás mellett, mint szardíniák a dobozban. Porladozó utcák kanyarogtak szürke, piszkos piacok és még piszkosabb szürke kikötők mellett. Mindent beterített a kémények soha meg nem szűnő füstje.

Fojtogató volt ez a szürkeség. Élettelen. Fakó.

Mégis léteztek ennél sokkal rosszabb dolgok is az életben. Sokkal rosszabb füst is volt, mint a kéményekből jövő.

Az éljenzés elérte tetőfokát, amikor a Lyon család elhaladt az épületem alatt.

Auguste király aranyozott hintójából integetett, arany hajfürtjeit meglebbentette a késő őszi szél. A fia, Beauregard mellette ült. Ők ketten már nem is lehettek volna ennél különbözőbbek. A király szeme és bőrszíne világos volt, a fia szeme sötét, a bőre barna, a haja pedig fekete, mint az anyjáé. Mindkettőjük mosolya azonban egyformán elbűvölőnek tűnt.

Véleményem szerint túlságosan is elbűvölőnek. Minden porcikájukból sugárzott az önteltség.

Auguste felesége mögöttük ült, és komoran nézett. Nem hibáztattam. Én sem lettem volna vidámabb, ha a férjemnek több szeretője lenne, mint ahány ujja a kezén és a lábán. Nem mintha valaha is azt terveztem volna, hogy férjhez megyek. Inkább a halál, minthogy odaláncoljam magam valakihez egy házasságban.

Éppen elfordultam, mert már eluntam a látványt, amikor valami megmozdult odalent az utcán. Csak pillanatnyi dolog volt, szinte mintha csak a szél változtatott volna irányt félúton. Alig hallható zúgás verődött vissza a macskakövekről, és a tömeg minden hangja – minden illat, íz és tapintás – eltűnt az éterben. A világ mozdulatlanná dermedt. Hátratántorodtam, eltávolodtam a tető szélétől, miközben égnek állt a szőr a tarkómon. Tudtam, mi következik ezután. Felismertem az energia finom simogatását a bőrömön, hallottam az ismerős zúgást a fülemben.

Mágia.

Azután felhangzottak a sikoltozások.

3.

A nők gonoszak

Reid

A boszorkányokat mindig követte a szag. Édes, gyógynövényes, mégis erős… túl erős. Olyan, mint a füstölő, amit az érsek a mise közben gyújtott, csak csípősebb annál. A hosszú évek alatt sem tudtam megszokni, amióta felvettem az egyházi rendet. Még most is égette a torkomat, pedig csak csipetnyi volt belőle a levegőben. Fojtogatott. Gúnyolódott velem.

Gyűlöltem a mágia szagát.

Kivettem Balisarda tőrömet a szívem fölötti helyről, és végignéztem a körülöttünk lévő ünneplő embereken. Jean Luc óvatosan pillantott rám.

– Baj van?

– Te nem érzed? – motyogtam válaszul. – Halványan lehet érezni, de itt van. Már elkezdték.

Jean Luc is előhúzta saját Balisardáját a mellkasán átívelő fegyvertartó szíjból. Kitágultak az orrlyukai.

– Riasztom a többieket.

Szó nélkül átvágott a tömegen. Ő sem viselt egyenruhát, az emberek mégis úgy nyíltak szét előtte, mint Mózes előtt a Vörös-tenger. Valószínűleg a tőrén látható zafír miatt. Az emberek összesúgtak a háta mögött, amikor elment, a legokosabb ünneplők pedig hátranéztek, egyenesen rám. Elkerekedett a szemük, amikor rájöttek.

Vadászok.

Már sejtettük, hogy támadás következik. A boszorkányok minden egyes eltelt nappal egyre nyugtalanabbak lettek, ezért a fivéreim egyik fele egyenruhát viselt, a másik fele pedig – hasonló öltözetben, mint én – elvegyült a tömegben. Vártunk. Figyeltünk.

Vadásztunk.

Egy középkorú férfi odalépett hozzám. Egy kislány kezét fogta. A szemük ugyanolyan színű volt, az arcformájuk hasonló. Apa és lánya.

– Veszélyben vagyunk, uram?

A kérdés hallatán többen is felénk fordultak. Összevonták a szemöldöküket. A tekintetük ide-oda ugrált. A kislány elfintorodott, és elejtette kezéből a zászlót, ami egy fél pillanattal tovább lebegett a levegőben, mielőtt végül a földre esett.

– Fáj a fejem, apa – suttogta.

– Hallgass, kicsim! – A férfi ránézett a kezemben tartott tőrre, és ellazultak az izmok a szeme körül. – Ez a férfi vadász. Ő majd vigyáz ránk. Ugye, uram?

A kislánnyal ellentétben a férfi még nem érezte a mágia szagát. De hamarosan ő is érezni fogja.

– Azonnal el kell hagyniuk ezt a helyet! – A hangom kicsit élesebbre sikeredett, mint ahogy szerettem volna.

A kislány újra elfintorodott, az apja átkarolta a vállát. Eszembe jutott az, amit az érsek mondott. Nyugtasd meg őket, Reid! Nyugalmat és bizalmat kell beléjük öntened, és közben megvédeni őket. Megráztam a fejem, majd más szavakkal fogalmaztam meg ugyanazt:

– Kérem, monsieur, menjenek haza! Szórjanak sót az ajtóba és az ablakokba! Ne jöjjenek ki, amíg…

Sikítás hasított a levegőbe, és félbeszakította mondandómat.

Mindenki megdermedt.

– MENJENEK! – A mögöttünk lévő cukrászdába löktem a férfit és a kislányát.

Alig botladoztak be az ajtón, mire mások is követték a példájukat. Az sem érdekelte őket, ha valaki az útjukban állt. Az emberek mindenfelől megindultak. Megsokszorozódtak körülöttünk a kiáltások, és természetellenes nevetés visszhangzott mindenfelől. Magamhoz szorítottam a tőrömet, elindultam a pánikba esett emberek között, és közben megbotlottam egy idős nőben.

– Vigyázzon! – Mielőtt a földre esett volna, a fogamat csikorgatva elkaptam törékeny vállát, nehogy agyontapossák.

Ködös tekintettel nézett fel rám, majd lassan furcsa mosolyra húzódott ráncos ajka.

– Isten áldja meg, fiatalember! – felelte rekedt hangon. Ezután megfordult, és természetellenes mozgással eltűnt a rohanó emberek között. Eltartott néhány másodpercig, mire megéreztem a visszamaradó émelyítő, égett szagot. A szívem hatalmasat dobbant.

– Reid! – Jean Luc a királyi család hintójánál állt. Több tucat fivérem vette körül a kocsit, a tőreiken zafírok csillogtak, miközben visszatartották a felbolydult tömeget.

Elindultam előre – ekkor a csődület szétvált előttem, és végül megláttam őket.

A boszorkányokat.

Derűs mosollyal az arcukon suhantak az utcán, a hajuk lebegett a nem létező szélben. Hárman voltak. Nevettek, miközben az emberek összeestek körülöttük, valahányszor csettintettek az ujjukkal.

Azon imádkoztam, hogy az áldozatok ne legyenek halottak, habár gyakran eltöprengtem rajta, nem a halál-e a legkíméletesebb, amit velük tehetnek. A kevésbé szerencsések úgy tértek magukhoz, hogy nem emlékeztek a második gyerekükre, vagy csillapíthatatlan éhséget éreztek az emberi hús iránt. A múlt hónapban egy kisgyereket a szemei nélkül találtak meg. Egy másik férfi attól kezdve soha nem tudott elaludni. Megint egy másik pedig élete hátralévő részében olyan nő iránt epekedett, akit senki más nem látott.

Minden eset más volt. Mindegyik még szörnyűbb, mint az előző.

– REID! – Jean Luc integetett, de nem törődtem vele.

Nyugtalanság ébredt a tudatalattimban, miközben néztem, ahogy a boszorkányok egyre közelebb jutnak a királyi családhoz. Lassan, kényelmesen lépkedtek, pedig a vadászok egész serege szaladt feléjük teljes erejükből. A testek úgy emelkedtek fel a földről, mint a marionettbábuk, emberi pajzsot vontak a boszorkányok köré. Elborzadva láttam, amikor egy férfi előrelendült, és felnyársalta magát az egyik testvérem Balisardáján. A boszorkányok kacagtak, rendellenes módon tovább forgatták az ujjaikat. Minden egyes fricskával egy tehetetlen test emelkedett fel. Mintha bábjátékosok lettek volna.

De ennek nem volt semmi értelme. A boszorkányok titokban működnek. Az árnyékból támadnak. Az ilyenfajta feltűnősködés – az ilyen nyilvános megjelenés – teljességgel ostobaság részükről. Hacsak nem…

Hacsak nem emiatt nem vesszük észre a lényeget.

Odaszaladtam tőlem jobbra a legközelebbi homokkő épülethez, hogy felmenjek egy magasabb helyre, és onnan nézzek le a tömegre. Reszkető kézzel fogtam meg a falat, kényszerítettem a végtagjaimat, hogy felmásszak. Minden egyes lyukacsos kő egyre magasabban volt, mint az előző… és most már összefolytak előttem. Szédültem. Elszorult a mellkasom. A vér a fülemben dobolt. Ne nézz le! Csak felfelé nézz…

Egy ismerős, bajuszos arc jelent meg a tető széle fölött. Kékes-
zöld szem. Szeplős orr. A lány a cukrászdából.

– A francba! – kiáltott fel, majd lebukott, hogy ne lássam.

Arra a helyre összpontosítottam, ahol eltűnt. A testem újult erővel mozdult meg. Pillanatok alatt felhúzódzkodtam a párkányon, a nő viszont már átugrott a másik tetőre. Egyik kezével a kalapját tartotta a fején, a másikat felemelte, és bemutatta a középső ujját. Mogorván néztem rá. Ez a kis pogány nem az én problémám, annak ellenére, milyen égbekiáltóan tiszteletlen velem.

Megfordultam, hogy lenézzek az utcára, de meg kellett kapaszkodnom a párkányban, mert a világ ismét megbillent és forogni kezdett körülöttem.

Az emberek betódultak a főutcán álló boltokba. De nagyon sokan voltak. Túl sokan. Az eladók próbáltak rendet tartani, ám az ajtóhoz közel lévőket óhatatlanul letaposták. A cukrászda tulajdonosa még el tudta barikádozni az ajtaját. A kint rekedt emberek az ablakon dörömböltek, miközben a boszorkányok egyre közelebb értek hozzájuk.

Végignéztem a tömegen, azt figyeltem, hogy nem kerülte-e el valami a figyelmünket. Több mint húsz test lebegett a levegőben a boszorkányok körül – voltak közöttük eszméletlenek is, akiknek a feje lebukva lógott, mások viszont fájdalmasan tudatuknál voltak. Az egyik férfi széttárt lábbal és karral lógott a levegőben, mintha egy láthatatlan keresztre lett volna kifeszítve. Füst áradt ki a száján, amikor néma segélykiáltásokat tátogott. Egy másik nő ruhája és haja úgy lebegett a teste körül, mintha víz alatt lenne, és közben tehetetlenül markolászta a levegőt. Az arca kezdett elkékülni. Fuldoklott.

Minden borzalmas eset láttán egyre több vadász szaladt előre.

Láttam az arcukon a heves, védelmező vágyat, hogy akár még a távolból is óvni akarják az embereket. Csakhogy a nagy sietségben, hogy segítsenek a gyámoltalanokon, elfelejtették a küldetés igazi célját: a királyi család védelmét. Már csak négy ember volt a hintó körül. Két vadász és két királyi testőr. Jean Luc a királyné kezét fogta, miközben a király parancsokat osztogatott – nekünk, az őreinek és bárkinek, aki meghallgatta –, a lármás zűrzavarban azonban elveszett a hangja. A hátuk mögött egy, minden szempontból jelentéktelen vénasszony lopakodott feléjük.

Amikor belém hasított a felismerés, elállt a lélegzetem. A boszorkányok, az átkok – mind-mind csak műsor volt. Figyelemelterelés.

Meg sem álltam gondolkodni, felmérni, hogy milyen rémisztő távolság van köztem és a föld között, csak megragadtam az esőcsatornát, és átugrottam a tető szélén. A bádog csikorgott, meghajlott a súlyom alatt. Végül, amikor már félúton jártam a föld felé, teljesen el is vált a homokkő ház falától. Leugrottam – szívem a torkomban dobogott –, és felkészültem a becsapódásra. Heves fájdalom hasított a lábamba, amikor leérkeztem a földre, de nem álltam meg.

– Jean Luc! Mögötted! – A fivérem megpördült, hogy rám nézzen, és ugyanakkor pillantotta meg a banyát, amikor én. Felismerés gyúlt a szemében.

– Bukjon le! – Leteperte a királyt a hintó padlójára, miközben a többi vadász a kiáltására körülvette a kocsit.

A banya hátranézett előregörnyedt válla fölött, egyenesen rám, és ugyanaz a furcsa vigyor terült szét az arcán. Megmozdította a csuklóját, mire felerősödött körülöttünk az émelyítő szag. Levegő süvített ki az ujja hegyéből, de a varázslat nem hatott ránk. A Balisarda megvédett minket. Készítéskor minden tőrbe rejtettek egy megolvasztott darabot Szent Konstantin eredeti, megszentelt kardjából, és emiatt nem fogott rajtunk a boszorkányok mágiája. Éreztem az émelyítően édes illatot, de nem térített el. Ahogyan a fivéreimet sem.

A körülöttünk lévő őrök és civilek azonban nem voltak ilyen szerencsések. Hanyatt dőltek, neki a hintónak meg az utcán sorakozó kirakatoknak. A banya szeme diadalittasan felizzott, amikor az egyik fivérem elhagyta őrhelyét, hogy segítsen az embereken. A vénasszony villámgyorsan mozdult – túl gyorsan ahhoz, hogy természetes legyen –, és egy pillanat alatt a hintó ajtajánál termett. Beauregard herceg hitetlenkedő arca jelent meg a zűrzavarban. A banya rávicsorgott, eltorzult a szája. Ekkorra értem oda, és leterítettem a földre, mielőtt felemelhette volna a kezét.

Olyan erővel küzdött ellenem, mintha egy feleannyi idős nő lett volna – vagyis inkább feleannyi idős férfi –, rugdosott, harapott és ütött ott, ahol csak ért. Én azonban sokkal nehezebb voltam nála. Magam alá gyűrtem, és olyan durván emeltem fel a karját a feje fölé, hogy kiugrott a válla. Torkának szegeztem a tőrömet.

Mozdulatlanná dermedt, amikor a füléhez hajoltam. A penge egy kicsit mélyebbre szúródott.

– Isten irgalmazzon a lelkednek!

Ekkor felnevetett – hangos kacagás rázta meg egész testét. A homlokomat ráncoltam, felemelkedtem és megdöbbentem. Az alattam lévő nő már nem egy vénasszony volt. Rémülten néztem, ahogy öreg arca átváltozik, és sima, porcelánfehér lesz a bőre. Sprőd haja helyett dús, fekete fürtök terültek a vállára.

Félig lehunyt szemmel nézett fel rám, az ajka résnyire nyílt, majd felemelte fejét az enyémhez. Nem tudtam gondolkodni – megmozdulni sem, és nem is tudtam, hogy akarok-e egyáltalán –, végül valahogy mégis sikerült eltávolodnom tőle, mielőtt az ajka az enyémhez ért volna.

Ekkor éreztem meg.

Kemény, kerek hasa a testemhez nyomódott.

Ó, istenem!

Minden gondolat kiszállt a fejemből. Hátratántorodtam – eltávolodva tőle és attól a valamitől, azután nagy nehezen felálltam. A távolban hallatszó kiáltások elhalkultak, a földön fekvő testek megmozdultak. A nő lassan felállt.

Ezúttal vérvörös ruhában volt, egyik kezét megnagyobbodott hasára tette, és elmosolyodott.

Smaragdzöld szeme a királyi családra siklott, akik sápadtan és tágra nyílt szemmel kucorogtak a hintó hátuljába húzódva. A nő őket nézte.

– Vissza fogjuk szerezni a szülőföldünket, felségek – búgta. – Időről időre figyelmeztettünk benneteket. De nem törődtetek vele. Hamarosan a hamvaitokon fogunk táncolni, ahogyan ti tapostatok a mi őseinken.

Ekkor rám nézett. Porcelánfehér bőre ismét ráncossá vált, hollófekete fürtjei visszaváltoztak ősz, töredezett hajjá. Már nem az a gyönyörű, terhes nő volt. Hanem a banya. Rám kacsintott, a gesztus hátborzongató volt szikár arcán.

– Ezt hamarosan meg kell ismételnünk, szépfiú.

Nem tudtam megszólalni. Még sohasem láttam ehhez hasonló fekete mágiát – az emberi test ilyen meggyalázását. De a boszorkányok nem emberek. Hanem viperák. Megtestesült démonok. Én pedig majdnem…

Fogatlan vigyora kiszélesedett, mintha belelátott volna a gondolataimba. Mielőtt megmozdulhattam volna – mielőtt előhúzhattam volna a tőrömet, hogy visszaküldjem a pokolba, ahová tartozik –, sarkon fordult, és eltűnt egy füstfelhőben.

De előtte még dobott nekem egy csókot.

Órákkal később az érsek dolgozószobájában vastag, zöld szőnyeg nyelte el lépteim zaját. Az ablaktalan helyiség falait díszes lambéria borította. A kandalló tüzének fénye az íróasztalon szétszórt papírokon táncolt. Az érsek az asztal mögött ült, és intett, hogy foglaljak helyet az egyik vele szemben lévő széken.

Leültem. Kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek. Igyekeztem tudomást sem venni a gyomromat szorító megalázottságról.

A király és a családja ugyan sértetlenül megúszta az ünnepséget, mások viszont nem. Ketten meghaltak – az egyik lány a testvére keze által, a másik pedig a sajátjától. Többtucatnyian voltak, akik nem szenvedtek látható sérülést, de jelenleg két emelettel fölöttünk az ágyhoz szíjazva feküdtek. És sikítoztak. Furcsa nyelven beszéltek. Pislogás nélkül bámulták a mennyezetet. Kifejezéstelen szemmel. A papok megtettek értük mindent, amit csak tudtak, de a legtöbbjüket két hét múlva valószínűleg átszállítják az elmegyógyintézetbe. Az emberi orvostudomány nem sokat tehet azokért, akikre hatással van a boszorkányság.

Az érsek egymáshoz támasztott ujjai fölött nézett rám. Acélos tekintet. Szigorú száj. Ősz hajszálak a halántékán.

– Ma jót cselekedtél, Reid.

A homlokomat ráncoltam, és kényelmetlenül fészkelődtem a széken.

– Uram?

Az érsek komoran elmosolyodott és előrehajolt.

– Ha te nem lettél volna, a sebesültek száma sokkal magasabb lenne. Auguste király az adósod. Ódákat zeng rólad. – Egy borítékra mutatott az asztalán. – Sőt, azt tervezi, hogy bált rendez a tiszteletedre.

Szégyenem még erősebben izzott. Puszta akaraterővel sikerült szétnyitnom ökölbe szorított kezemet. Nem érdemeltem meg senki dicséretét – sem a királyét, és legfőképpen nem a pátriárkámét. Cserben hagytam ma őket. Megszegtem a fivéreim első számú szabályát: Nem hagyunk életben boszorkányt.

Ma négyet is életben hagytam.

Sőt – ami azt illeti –, majdnem…

Megborzongtam a széken, nem tudtam befejezni a gondolatot.

– Nem fogadhatom el, uram.

– Miért nem? – Az érsek felvonta sötét szemöldökét, és még jobban előrehajolt. Összezsugorodtam vizsgálódó tekintete alatt. – Egyedül te nem felejtetted el, hogy mi a küldetés célja. Csak te ismerted fel a banyát, hogy mi is valójában.

– Jean Luc…

Az érsek türelmetlenül legyintett.

– Értékelem az alázatosságodat, Reid, de ne légy álszerény! Sokak életét megmentetted ma.

– Én… uram, én… – Elcsuklott a hangom, eltökélten bámultam a kezemet, amely ismét ökölbe szorult az ölemben.

Az érsek ezúttal is szavak nélkül megértette, mit akarok mondani.

– Ó… igen. – Ellágyult a hangja. Felnéztem, és láttam, hogy rejtélyes tekintettel néz rám. – Jean Luc elmesélte sajnálatos találkozásodat.

Finoman fogalmazott, de hallottam a szavai mögött a csalódottságot. Ismét szégyen lángolt fel bennem. Lehajtottam a fejem.

– Sajnálom, uram. Nem tudom, mi ütött belém.

Az érsek mélyen felsóhajtott.

– Ne aggódj, fiam! A nők gonoszak… különösen a boszorkányok. A ravaszságuk nem ismer határokat.

– Bocsásson meg, uram, de eddig még sohasem láttam ilyen varázslatot. A boszorkány… egy vénasszony volt, de aztán… megváltozott. – Ismét az öklömet bámultam az ölemben, de elhatároztam, hogy mindenképpen kimondom. – Gyönyörű nővé változott. – Nagy levegőt vettem, megfeszítettem az állkapcsomat, és felpillantottam. – Gyönyörű terhes nővé.

Az érsek szája mosolyra görbült.

– Az Anya.

– Uram?

Felállt, összekulcsolta háta mögött a kezét, és járkálni kezdett.

– Elfelejtetted a boszorkányok szentségtörő tanításait, Reid?

Megráztam a fejem, a fülem égett, és eszembe jutottak gyerekkorom szigorú segédlelkészei. A puritán tanterem a szentély mellett. A megfakult Biblia a kezemben.

A boszorkányok nem a mi Istenünket és Megváltónkat imádják, és nem ismerik el az Apa, a Fiú és a Szentlélek szentháromságát. Ők egy másik szentháromságot dicsőítenek – egy bálványimádó hármast. A Hármas Istennőt.

Ha nem az egyház nevel fel, akkor is megtanultam volna a boszorkányok gonosz ideológiáját az eskütétel előtt, mint minden vadász.

– Hajadon, Anya, Vénasszony – dörmögtem.

Az érsek helyeslően bólintott, meleg elégedettsége jóleső érzéssel töltött el.

– A nőiesség megtestesítője, a születés, élet és halál körforgása… többek közt. Természetesen ez istenkáromlás. – Gúnyosan nézett, és megrázta a fejét. – Mintha Isten nő lehetne.

Összevontam a szemöldököm, és nem néztem a szemébe.

– Természetesen, uram.

– A boszorkányok úgy gondolják, hogy a királynőjüket, a Boszorkányok Főpapnőjét megáldotta az Istennő. Úgy gondolják, hogy ő… az… kénye-kedve szerint fel tudja venni a szentháromság három alakját. – Elhallgatott, összeszorította az ajkát, amikor rám nézett. – Úgy vélem, ma magával a Főpapnővel találkoztál.

Tátott szájjal bámultam rá.

– Morgane le Blanc-nal?

Az érsek bólintott.

– Személyesen.

– De, uram…

– Ez megmagyarázza a csábítást. Azt, hogy nem tudtál uralkodni legalapvetőbb természeteden. A Boszorkányok Főpapnője hihetetlenül erős, Reid, különösen abban az alakban. A boszorkányok azt állítják, hogy az Anya a termékenységet, a beteljesülést, valamint… a szexualitást jelképezi. – Arca eltorzult az undortól, mintha a szavak keserű ízt hagytak volna a szájában. – Egy alantasabb férfi megadta volna magát neki.

De én is azt akartam. Az arcom úgy lángolt, hogy szinte fizikai fájdalmat okozott, miközben csend telepedett közénk. Lépteket hallottam, majd az érsek megfogta a vállam.

– Űzd ki a fejedből, nehogy az a lény megmérgezze gondolataidat, és megrontsa lelkedet!

Nagyot nyeltem, és nagy nehezen ránéztem.

– Nem fogok újra csalódást okozni, uram.

– Tudom. – A legkisebb habozás és bizonytalanság nélkül vágta rá, amitől megkönnyebbülés terjedt szét a mellkasomban. – Ez az élet, amit választottunk… az önmegtartóztatás és a mértéktartás élete… nehézségekkel jár. – Megszorította a vállam. – Emberek vagyunk. Az idők hajnalától kezdve a férfinak mindig is az volt a sorsa… hogy a nők elcsábítsák. Még a tökéletes édenkertben is bűnbe vitte Éva Ádámot.

Amikor nem feleltem, az érsek elengedte a vállamat, és felsóhajtott. Most már fáradtnak tűnt.

– Vidd ezt a dolgot az Úrhoz, Reid! Gyónd meg, és Ő majd feloldoz! És ha… idővel… nem tudod túltenni magad ezen a szenvedélyen, talán szerezhetünk neked egy feleséget.

A szavai hatalmas csapást mértek büszkeségemre… és a becsületemre. Harag lobbant lángra bennem. Erősen. Gyorsan. Émelyítően. Csak nagyon kisszámú fivérem nősült meg azóta, hogy a király elrendelte szent rendünk megalapítását, és közülük nagyon sokan lemondtak pozíciójukról, és elhagyták az egyházat.

Mégis… volt idő, amikor én is fontolóra vettem. Sőt, vágytam is rá. De többé már nem.

– Erre nem lesz szükség, uram.

Mintha az érsek megérezte volna a gondolataimat, óvatosan folytatta:

– Nem szükséges emlékeztetnem téged a korábbi bűneidre, Reid. Pontosan tudod, hogy az egyház egyetlen férfit sem kényszeríthet arra, hogy nőtlenséget fogadjon… még egy vadászt sem. Ahogy Péter mondta, „De ha magukat meg nem tartóztathatják, házasságban éljenek: mert jobb házasságban élni, mint égni”. Ha meg akarsz házasodni, sem a fivéreid, sem én nem tudjuk megakadályozni. – Elhallgatott, és figyelmesen nézett. – Talán a fiatal mademoiselle Tremblay még hajlik rá?

Célie arca egy pillanatra megjelent lelki szemeim előtt. Finom. Gyönyörű. Zöld szeme könnyes volt. Eláztatta gyászruhája fekete anyagát.

Nem tudod nekem adni a szíved, Reid. Nem vehetem a lelkiismeretemre.

Célie, kérlek…

Azok a szörnyetegek, akik megölték Pipet, még mindig odakint vannak. Meg kell büntetni őket. Nem foglak eltéríteni a célodtól. Ha valakinek oda kell adnod a szíved, akkor az legyen a testvériséged. Kérlek, kérlek, felejts el engem!

Soha nem tudnálak elfelejteni.

De meg kell tenned.

Félresöpörtem az emléket, mielőtt teljesen felemésztett volna.

Nem, sohasem házasodom meg. A nővére halála után Célie ezt világosan értésemre adta.

– „Mondom pedig a nem házasoknak és az özvegyasszonyoknak – fejeztem be halkan és nyugodt hangon –, hogy jó nékik, ha úgy maradhatnak, mint én is.” – Mereven az öklömet néztem az ölemben, még mindig gyászoltam a jövőt… és a családot… amelyben sosem lesz részem. – Kérem, uram… ne gondolja, hogy kockára teszem a jövőmet a vadászoknál azzal, hogy a házasság kötelékébe lépek. Semmi másra nem vágyom, mint az Istent… és önt szolgálni.

Ekkor felnéztem rá, ő pedig komoran elmosolyodott.

– Örömmel tölt el az Úr iránti hűséged. Most pedig hozd a hintómat! A kastélyba kell mennem a herceg báljára. Ostobaság, ha engem kérdezel, Auguste elkényezteti a fiát…

Tétova kopogás szakította félbe szavait. Meghallva mosolya eltűnt, azután bólintott felém, hogy elmehetek. Felálltam, ő pedig megkerülte az íróasztalt.

– Gyere be!

Egy fiatal, nyurga újonc lépett be. Ansel. Tizenhat éves volt, és újszülöttkorában árván maradt, mint én. Gyerekkoromban csupán rövid ideig ismertem, habár mindkettőnket az egyház nevelt fel. Túl fiatal volt ahhoz, hogy velem és Jean Luckel töltse az idejét.

Ansel jobb öklét a szívére téve meghajolt.

– Elnézést a zavarásért, eminenciás uram! – Nagyot nyelt, miközben átnyújtott egy levelet. – Postája jött. Egy nő volt itt az előbb, és úgy gondolja, hogy ma este egy boszorkány lesz a West Enden, a Brindelle Park közelében…

Megdermedtem. Célie is ott lakik, azon a környéken.

– Egy nő? – Az érsek a homlokát ráncolta, és előrehajolva elvette tőle a levelet. A rajta lévő pecséten egy rózsa lenyomata látszott. Az érsek benyúlt a köpenyébe, és kivett belőle egy vékony kést, hogy felnyissa a levelet. – Kicsoda?

– Nem tudom, eminenciás uram. – Ansel elpirult. – Élénkvörös hajú és nagyon… – köhögött zavarában, majd a csizmáját nézte –, nagyon szép.

Az érsek még mélyebben ráncolta a homlokát, miközben kinyitotta a borítékot.

– Nem vezet jóra, ha túl sok figyelmet szentelsz a földi szépségnek, Ansel – szidta meg, azután olvasni kezdte a levelet. – Számítok rád a gyónásnál holn… – A szeme elkerekedett olvasás közben.

Közelebb léptem hozzá.

– Uram?

Nem is figyelt rám, a szeme még mindig a papírlapra szegeződött. Tettem egy újabb lépést felé, mire felkapta a tekintetét, és sűrűn pislogott.

– Én… – Megrázta a fejét, megköszörülte a torkát, azután ismét lenézett a levélre.

– Uram? – ismételtem meg.

A hangomra gyorsan odalendült a kandallóhoz, és a lángok közé dobta a levelet.

– Jól vagyok – csattant fel, majd a háta mögött összekulcsolta remegő kezét. – Ne aggódj miattam!

Csakhogy nagyon is aggódtam. Jobban ismertem az érseket, mint bárki más – és ő sohasem reszketett. A kandallóba néztem, ahol a levél lassan elhamvadt, fekete hamu lett belőle. Ökölbe szorult a kezem. Ha az a boszorkány Célie-t szemelte ki magának, hogy azt tegye vele, mint amit Filippával is tettek, akkor egyesével fogom kitépni a végtagjait. Könyörögni fog a lángokért, mielőtt végzek vele.

Az érsek felém fordult, mintha megérezte volna a tekintetem.

– Szedjen össze egy csapatot, Diggory kapitány! – A hangja már magabiztosabb volt. Acélosabb. A tekintete visszatért a kandallóra, az arca megkeményedett. – Habár őszintén szólva kétségbe vonom a nő állításának valóságtartalmát, tartanunk kell magunkat az eskünkhöz. A vadászok kutassák át a területet, és azonnal jelentsenek nekem!

A szívemre tettem az öklömet, meghajoltam, és az ajtó felé indultam, az érsek azonban megfogta a karomat. Már nem remegett a keze.

– Ha tényleg egy boszorkány lesz a West Enden, akkor élve hozza vissza!

Bólintottam, és ismét meghajoltam. Elhatároztam magam. Egy boszorkánynak nincs szüksége minden végtagjára ahhoz, hogy éljen. Sőt, még a fejére sem. Amíg el nem égetik, a boszorkányok újra életre tudnak kelni. Nem fogom megszegni az érsek egyetlen szabályát sem. És ha azzal véget vethetek a hirtelen zaklatottságának, hogy élve hozok vissza egy boszorkányt, akkor hármat fogok hozni. Miatta. Célie miatt. Magamért.

– Vegye úgy, hogy el van intézve!

4.

A rablás

Lou

Aznap estére készülve a Soleil et Lune-ben sietve felvettük ruhánkat. A színház padlása volt a mi biztonságos menedékünk és tanyánk, ahol a ruhák korlátlan tárháza állt rendelkezésünkre – báli ruhák, köpenyek, parókák, cipők, sőt még fehérneműk is mindenféle méretben, fazonban és színben. Ma este Bas és én fiatal szerelmespárként sétáltunk a holdfényben – ruháink az arisztokratákhoz méltóan fényűzőek voltak – Coco pedig kísérőként lépkedett mögöttünk.

Bashoz bújtam, belekapaszkodtam izmos karjába, és rajongva néztem fel rá.

– Köszönöm, hogy segítesz nekünk.

– Ó, Louey, tudod, mennyire utálom ezt a szót. A segítség azt feltételezi, hogy szívességet teszek nektek.

Elmosolyodtam, és gúnyosan azt mondtam:

– Isten őrizz, hogy bármit is szívjóságból tegyél, mi?

– Az én szívemben nincs jóság. – Huncutul kacsintott rám, azután közelebb húzott, és lehajolt, hogy a fülembe súgjon valamit. Meleg lehelete a nyakamat csiklandozta. – Csak arany.

Hát igen. Látszólag ártatlan mozdulattal az oldalába könyököltem, aztán távolabb húzódtam tőle. A rémálomszerű ünnepség után a délután legnagyobb részét a terv kiötlésével töltöttük, hogy miként jutunk át Tremblay védelmi rendszerén. Gyorsan elsétáltunk a háza előtt is, hogy meggyőződjünk róla, működhet-e a tervünk. Bas unokatestvére Tremblay háza közelében lakott, vagyis remélhetőleg nem keltett gyanút a jelenlétünk.

Minden úgy volt, ahogy Bas leírta: kerítéssel körülzárt kert, az őrség ötpercenként váltotta egymást. Biztosított róla, hogy odabent is lesznek még őrök, valamint ölésre betanított kutyák az udvaron. Tremblay alkalmazottai valószínűleg aludni fognak, amikor betörünk, de ez is egy olyan tényező, amit nem tudtunk befolyásolni. És persze ott volt még az a probléma is, hogyan találjuk meg a széfet. Ez a művelet akár napokba is beletelhet, nekünk viszont csak néhány óránk volt rá, mielőtt Tremblay hazaér a bálból.

Nagyot nyeltem, megigazítottam a parókámat – egy szőke, fejtetőre tornyozott hajkoronát –, aztán helyére húztam a nyakamat takaró selyemszalagot.

Coco megérezte az idegességemet, ezért megérintette a hátamat.

– Ne izgulj, Lou! Minden rendben lesz. A Brindelle fái elrejtik a varázslatot.

Bólintottam, és mosolyt ragasztottam az ajkamra.

– Igen. Tudom.

Csendben voltunk, miközben befordultunk Tremblay utcájába. A Brindelle Park légies és cingár fái halványan ragyogtak mellettünk. Több száz évvel azelőtt ezek a fák az őseink szent ligetét alkották. Amikor az egyház átvette az uralmat Belterra fölött, a hivatalnokok megpróbálták felperzselni a földet, de látványos kudarcot vallottak. A fák újra kinőttek, és napokon belül ismét a környező föld fölé tornyosultak. Az itt letelepedőknek muszáj volt köré építkezniük. A fák varázslata még mindig ott visszhangzott a földben a lábunk alatt, ősin és változatlanul.

Kis idő múlva Coco ismét megérintette a hátamat. Szinte vonakodva.

– De nagyon óvatosnak kell lenned.

Bas hátrakapta a fejét, és összevont szemöldökkel nézett rá.

– Ezt hogy érted?

Coco tudomást sem vett róla.

– Van valami… ami rád vár a Tremblay-házban. Lehet, hogy a gyűrű az, de az is lehet, hogy valami más. Nem látom tisztán.

– Micsoda? – Megtorpantam, és megpördültem, hogy szembenézzek vele. – Ezt hogy érted?

Fájdalmas arckifejezéssel nézett rám.

– Már mondtam. Nem látom tisztán. Nagyon ködös és bizonytalan az egész, csak az biztos, hogy valami vár rád ott. – Elhallgatott, oldalra biccentette a fejét, miközben engem figyelt… vagyis inkább valami olyasmit, amit én nem láttam. Valami meleget és nedveset, ami a bőröm alatt folyt. – Lehet, hogy ártó szándékú, de nem hiszem, hogy ártani fog neked. Az… az viszont biztos, hogy erős.

– Ezt miért nem mondtad eddig?

– Mert eddig nem láttam.

– Coco, egész nap ezt a rablást tervezgettük…

– Nem én írom a szabályokat, Lou – csattant fel. – Én csak azt látom, amit a véred megmutat.

Bas tiltakozása ellenére Coco ragaszkodott hozzá, hogy megszúrja az ujjainkat, mielőtt elindultunk. Én egyáltalán nem bántam. Coco, vérmágus lévén, nem a földből vette az energiát, mint én és a többi fénymágus. Nem, az ő mágiája belülről fakadt.

Vérből.

Bas idegesen beletúrt a hajába.

– Talán egy másik vérboszorkányt kellett volna segítségül hívnunk az akcióhoz. Lehet, hogy Babette alkalmasabb lett volna…

– Még mit nem! – förmedt rá Coco.

– Babette-ben egyáltalán nem bízhatunk meg – tettem hozzá.

Bas kíváncsian nézett ránk.

– Annyira mégis megbíztatok benne, hogy beszéltetek neki erről a nagyon fontos küldetésről…

– De csak azért, mert fizettünk neki – horkantam fel.

– Ráadásul az adósom. – Coco arcán undor tükröződött, miközben megigazította kabátját a csípős őszi szélben. – Miután elhagyta a vérkovent, segítettem neki alkalmazkodni a Cesarine-beli élethez. De ez már több mint egy évvel ezelőtt volt. Szóval nem szívesen tenném még jobban próbára a hűségét.

Bas bólintott, mosolyt ragasztott az arcára, és összeszorított foga között sziszegte:

– Azt javaslom, halasszuk el ezt a beszélgetést későbbre. Nem szívesen pörkölődnék meg egy nyárson ma este.

– Te nem égnél el – dörmögtem, amikor folytattuk a sétánkat. – Te nem vagy boszorkány.

– Nem – ismerte el, és elgondolkodva bólogatott. – Habár hasznos lenne. Mindig is úgy gondoltam, nem igazságos, hogy csak a nők kapnak a jóból.

Coco a hátának rúgott egy kósza kavicsot.

– Ja, mert az üldöztetés olyan nagy élvezet.

Bas komor tekintettel fordult hátra, és szájába vette a mutatóujja hegyét, ahol a szúrásnyom még mindig látszott.

– Mindig az áldozatot játszod, ugye, drágám?

Ismét oldalba böktem a könyökömmel, csak ezúttal kicsit erősebben.

– Fogd be, Bas!

Amikor kinyitotta a száját, hogy ellenkezzen, Coco ravasz mosolyt villantott rá.

– Vigyázz, még mindig bennem van a véred!

Bas felháborodva nézett rá.

– Csak azért, mert kikényszerítetted belőlem.

Coco szégyentelenül megvonta a vállát.

– Tudnom kellett, hogy történik-e valami érdekes veled ma este.

– És? – Bas várakozón nézett rá. – Történik?

– Szeretnéd tudni?

– Ez hihetetlen! Könyörgök, mi értelme lett volna megengedni, hogy kiszívd a vérem, ha utána nem akarod megosztani…

– Már mondtam. – Bosszankodva úgy tett, mintha unná, miközben a csuklóján vizsgálgatott egy sebhelyet. – Csak apró részleteket látok, különben is a jövő mindig változik. Mellesleg a jövőbe látás nem igazán az erősségem. A nagynéném viszont egyetlen csepp vérből több ezer lehetőséget tud megjósolni…

– Lenyűgöző. El sem tudod képzelni, mennyire élvezem ezeket a kedélyes kis csevegéseket, de inkább nem szeretném megtudni, hogyan lehet a vérből megjósolni a jövőt. Bizonyára megérted.

– Te voltál az, aki kijelentette, hogy hasznos volna boszorkánynak lenni – mutattam rá.

– Csak udvarias voltam.

– Ó, kérlek! – horkant fel Coco, és felrúgott egy másik kavicsot is, majd elvigyorodott, amikor egyenesen a férfi mellkasát találta el vele. – Te vagy a legkevésbé udvarias ember, akit ismerek.

Bas felváltva nézett ránk, mi pedig elszántan igyekeztünk elfojtani nevetésünket, de nem tudtuk.

– Szóval ez a jutalmam azért, hogy segítek nektek? Talán mégis inkább vissza kellene mennem az unokatestvéremhez.

– Ó, fogd már be, Bas! – Megcsíptem a karját, mire vészjóslóan nézett rám. Kinyújtottam rá a nyelvem. – Beleegyeztél, hogy segítesz nekünk, meg is kapod érte a jutalmadat. Különben is, Coco csak egy cseppet vett el tőled. Hamarosan kimegy a szervezetéből.

– Ajánlom is!

Erre válaszul Coco megpöccintette az ujját, mire Bas káromkodott egyet, és úgy megrándult, mintha lángra kapott volna a nadrágja.

– Ez nem vicces.

Mégis felnevettem.

Túl hamar tűnt fel előttünk Tremblay háza. Szép, világos színű kőből épült, és gazdagon díszített szomszédjai fölé magasodott, habár kicsit olyan benyomást keltett, mintha a gazdagsága elkezdett volna hanyatlani. Zöld növény kúszott fel a ház alapzatán, a szél lehullott leveleket fújt az elkerített pázsiton. A virágágyásban barna hortenzia és rózsa nőtt, valamint egy kirívóan egzotikus narancsfa. Tremblay feketepiaci üzleteléseiből származó szerzemények.

Kíváncsi voltam, vajon Filippa szerette-e a narancsot.

– Megvan a nyugtató? – suttogta Bas Cocónak. Ő odalépett mellénk, és bólintott, majd kivett egy kis zacskót a köpenyéből. – Helyes. Készen állsz, Lou?

Nem válaszoltam neki, inkább megfogtam Coco karját.

– Biztos vagy benne, hogy nem fogja megölni a kutyákat?

Bas türelmetlenül felmordult, Coco azonban az ujja egyetlen pöccintésével belé fojtotta a szót. Még egyszer bólintott, azután éles körmét az alkarjához érintette.

– Minden egyes, kutyának szánt porhoz egy cseppet teszek a véremből. Ez csak szárított levendula – tette hozzá, és felemelte a zacskót. – Ettől csak elalszanak.

Elengedtem a karját, és bólintottam.

– Jól van. Menjünk!

Feltettem a kapucnit a fejemre, aztán némán odalopóztam a birtokot körülvevő kovácsoltvas kerítéshez. Nem hallottam a lépteiket, de tudtam, hogy ők is jönnek utánam, behúzódnak a sövény vetette árnyékba.

A kapun egyszerű, de erős zár volt, ugyanolyan vasból készült, mint a kerítés. Nagy levegőt vettem. Meg tudom csinálni. Már két év eltelt, de biztos, biztos, hogy sikerülni fog. Ki tudok nyitni egy egyszerű zárat. Miközben megvizsgáltam, egy szikrázó aranyfonál bújt ki a földből, majd rátekeredett a zárra. A fonál egy pillanatig vibrált, azután rátekeredett a mutatóujjamra is, és összekötött minket. Megkönnyebbülten fellélegeztem… majd vettem egy újabb levegőt, hogy felkészüljek arra, ami következik. Mintha a fonál megérezte volna habozásomat, újabbak jelentek meg. Coco és Bas felé kígyóztak, majd behatoltak a mellkasukba. Mogorván néztem az ördögi kis szálakra.

Nem kérhetsz úgy valamit, hogy nem adsz érte cserébe semmit, tudod, suttogta egy gyűlöletes hang a fejem hátsó részében. Törést a betörésért. Csontot a zárért… vagy talán a kapcsolatodat. A természet egyensúlyt követel.

A természet elmehet a picsába.