Selahattin Yusuf

Nincs hazatérés

Fordította és a jegyzeteket írta
Pál Laura

Támogató

A kötet megjelenését támogatta
a Budapesti Yunus Emre Török Kulturális Intézet

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Selahattin Yusuf: Eve Dönemezsin,
Turkuvaz Kitap, İstanbul, 2020

Fordította: Pál Laura
Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A címlap
Laura Visigalli
fotójának felhasználásával készült

© Selahattin Yusuf, 2024
© Pál Laura, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 22 1

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Efe Yusuf
Elif Ece Yusuf
Ayşe Eren Yusuf

Nektek ajánlom ezt a könyvet.

1. fejezet

Rögtön az Ahret-hegységen túl, mintha a nagybátyám hirtelen abbahagyná a játékot a kavalján, hogy azután még magasabb hangon újrakezdje, délceg hegyvonulatok húzódnak. Azokról a távoli, kopár, égig érő hegycsúcsokról beszélek, melyeket a sarlót, kaszát letéve minduntalan megpihenő öregek olyan megbabonázva néznek.

Éppen felettük jár az alkonyi nap. Úgy ömlik szét a sötétség a csúcsokon, akár egy csupor havasi méz. Hamarosan lecsordul mögéjük, és eltűnik.

Fürgén ki kell lépnem.

Mélyen a völgyben járok, a hegyoldal árnyékos rétjein. Ha anyám még mindig követ a szemével, már csak egy foltnak lát. A mezők közepén kígyózó keskeny kis ösvényen, az esti sötétségben mozgó aprócska folt vagyok. A hegyi tanyától a falu irányába lejtő tisztáson. Az erdő előtt tátongó szurdokban.

Meg ki tudja, talán a sors szemében is az vagyok.

Egy folt. Főképp Selvi szemében. Csupán egy folt.

–Hagyj már békén!

Megnyomja a „hagyj” szót.

Ezt is az iskolában tanulta, akárcsak a hajába kötött masnit. Az utóbbi időkben mintha ez a városias beszéd is egy új dísze, a tetszeskedése része lenne.

Dühös arca egészen kipirul.

–Selvi!

–Ne mondd nekem, hogy Selvi! És hagyj békén!

Szinte a fogai között őrli a szót.

–Meglásd, megmondlak öregapámnak. Szutykos!

Mindez a még pólyás csecsemőként történt eljegyzése miatt van. Amiatt a bitang Servet miatt.

Izgatott léptekkel követem az ösvényt. Azaz csak igyekszem követni. Az út folyton-folyvást kisiklik a talpam alól. Az elhalt fűszálak és a csupasz csigák úgy csúsznak, mint a szappan. Kezd sötétedni. Végre beérek az erdőbe.

Selvi alakja tovatűnik az előttem kígyózó ösvény kanyarjaiban. Keserves elszántsággal küszködöm, hogy el ne hasaljak, míg átlépek hol egy farönkön, hol egy mély gödrön. A sötétlő erdőből szeretnék kijutni anélkül, hogy elvágódnék, mint egy liszteszsák.

Mi bűnöm van abban, ha még ilyenkor is Selvire gondolok? Mit tegyek, ha a szerelemnek olykor a bátorságnál is nagyobb szüksége van a szemtelenségre? Mindegy. Selvi arca néha hirtelen megtorpanásra késztet az út közepén. Ráadásul cipelem ezt a nedves, kutya nehéz málhát a hátamon.

Egy parányi, picinyke folt vagyok. Valahogy átküzdöm magam az erdő szélén kanyargó keskeny hágón. És akkor a málhám fennakad. Két oldalról a szakadék, akár a karos mérleg két serpenyője, úgy méreget-latolgat. Megingok, összeszedem magam, újra megingok. Kiszabadítom a málhám. Beterít a joghurt savanykás szaga. Míg a félelem a bordámat, mellkasomat hasogatja. Az út végére kell érnem, mielőtt leszáll a sötétség. Ezer ördög és pokol! Muszáj elérnem a falu első házait.

–Hagyjál már! Átkozott pásztor! Hagyjááál…!

Megállok, hogy szusszanjak egyet.

*

Célba fogom juttatni, és átadom a hátamon cipelt batyut. Akkor nyugodt, könnyű álmom lesz az éjjel. A combcsontjaim boldog fájdalomtól sajognak majd, míg végigheveredem anyám gyapjútakaróján. Már ha sikerül odaérnem. De összeszorítom a fogam. Ó, az anyád, hogy száradna ki…

Kínkeservvel hátrafordulok az úton, és kipillantok a fák közül. A lemenő napnak már minden lőpora felrobbant a horizonton. Olyan, mint a nagybátyám tizennégy lövetűjének a golyószóró csöve a sötétben. Vagy mint Kut Süleyman bácsi parabelluma.

Még ma éjszaka átadom a nagybátyámnak a joghurtot. Aratáskor ez lesz a feltét a kenyérhez. Most már kötelező befejezni az elemi iskolát. Újra összefogdossák azokat, akik otthagyták az iskolapadot, mint én. Mióta kijött a törvény, a csendőrök ellepték a falvakat.

Az esti iskola is kötelező lett. A meglett korú férfiak már nem a kávézó, hanem az iskola miatt kezdenek lejárni a faluból a völgybe. Azokon a napokon pedig, amikor nem mennek iskolába, összegyűlnek a faluházban, s miközben Muş-dohányt sodornak, a földeken meg az építkezéseken megkérgesedett hatalmas lapátkezükkel az a „A” és a „B” betűk kanyarítását gyakorolják. Vagy egy másik betűét. Néha összekapnak. Hébe-hóba még a földek közti régi határviták is előjönnek. A cementes papírokat füzet gyanánt kiterítik a fapadon, azután egymás nyakában állva körégyűlnek. Mi meg hatalmasakat kacagunk rajtuk, ezért nem engednek be minket a házba. Úgyhogy rendre összeverődünk az ablakoknál.

Látjuk például, hogy az „A” betű egyik szára a Ziyaret-hegyre néz, míg a „B” egyik szeme olyan reszketegen hunyorog, akár a marhavésztől szenvedő bivaly. Ilyenkor megszakadunk a nevetéstől. Néha kivágódik a faluház ajtaja, és egészen a dzsámi kútjáig kergetnek minket, sűrű szitkokat szórva utánunk.

*

Ha ők így jártak, mi ugyan mitévők legyünk? Bennünket is tanulásra köteleztek. Én egyébként is erősen lelkesedtem, de apámnak csak falra hányt borsó volt minden szavam.

Csakhogy két esztendőnyi ellenállás után apám is beadta a derekát. Úgy döntött, hogy mégiscsak tart a csendőröktől. Sosem lehet tudni. Miután az „állam is béfolyt” a dologba, mit volt mit tenni. Egyem a szívét az államnak. Hogy én mennyit imádkozom érte magamban, amiért segített Selvi közelébe jutnom!

Embernyi ember lettem. Igen, apám késleltette a tanulásom. S hogy miért? Mert erre mifelénk luxus az iskola. Egyet jelent a szántóról, a legelőről, a pásztorkodástól való szökéssel. Gyűrűt váltani a szerencsével. Befejezni az elemit, hát még középiskolába menni, nem más, mint szembekacagni a rossz sorsodat, istenhozzádot kiáltani neki. Ugyan kinek a jussa ez?

Másrészt viszont újra egy helyen leszek Selvivel! Azzal a bitanggal meg egy iskolába fogok járni. Mármint Servettel.

*

Nem csűröm-csavarom tovább, végül is eldőlt a dolog. De jó kis családi kalamajka kerekedett az én iskolába járásomból. Erre mifelénk nehéz hinni abban a jövőnek nevezett álomszerű végtelenségben. Igaza van apámnak. A jövő nem számol velünk. Még az a legokosabb, ha mi gondoskodunk magunkról a saját fejünk után. Nem hiányozhatunk többen a földekről, a kaszálóról, az állatok mellől. Igazat adok neki. Az én hátamról lekerülő teher az ő vállukra száll fel.

Persze már nem tudom ezt az iskola-dolgot kiverni a fejemből. De mindég összefacsarodik a szívem, ha eszembe jut a búcsúnk. Eggyel több izzadságcsepp gyöngyözik majd anyám homlokán. Még egy ránc barázdálja ezentúl apám arcát. Újabb fehér szál lesz nagyanyám hajában. Igen, ezzel fizetjük meg, hogy újra visszaülök az iskolapadba. Ez letagadhatatlan.

*

–Há’ jó’ van – mondja, aztán a fenőkövet az övébe dugja, a kaszát a fűkupacra hajítja, s erősen töprenkedve köhögni kezd.

Lemond a további ellenkezésről. Méghozzá két hosszú esztendő után!

–Tanólni fog. Há’ tanóljon. Bármi is váljék belőle a sok istentelen, Biszmilláh[1] nélküli könyv olvasása után.

Egyre huzigálja a bajuszát.

–Tanóljon akkó! – mormogja.

Enyhe szemrehányás rezeg a hangjában. Első ízben.

De nem nekem szól a szemrehányás. Ezt érzem. Hanem – miközben nyugodtan baktatott az útján – a hirtelen elébe toppanó államnak, és az állam által a faluba szalajtott csendőröknek. Azoknak a csendőröknek, akik – éppen mire a dolgok elrendeződtek – váratlanul afféle sorscsapásként bukkantak fel.

–Legyen akkó’ úgy; legyen!

Rágyújt egy Bafra-dohányra. Elfogadta a vereséget.

Akkoriban a hónaljáig érek. Szúrós szemmel néz rám. De nincs új hír. Egyszerre több ezer olyan részletkérdés merül fel, melyeket nem tudunk, még csak nem is sejthetünk, és körülfonták apámat, aki szinte már moccanni sem bír. Valami friss információ kéne. De hiába is kutat újabb hírek után a szememben. A csendőrök a sarkamban. Az lesz, aminek lennie kell.

Anyám közbeszól. Olyanokat mond, hogy:

–Kenyér lesz a kezében, nem lesz ráutalva másokra a nehéz napokon. Ha már ennyit tanult, akkor végezze el az ötödiket is. Nézd meg Fazılt, hogy kitanították, még tanár is lehet belőle.

Lelket akar önteni apámba. Még akkor is, ha neki sokkal inkább nehezére esik most erős szívűnek lennie. Érzem a hangján.

Rám néz ekkor. Azzal a tiszta, nedvesen fénylő szemével. Anyám szénfekete szeme két olajbogyó egy tál tejben. Picinyke orra merengő. Anyámnak, aki olyan szerény, hogy szavát sem lehet venni arról, ami bántja, a hónalja sárga havasszépe-illatot áraszt.

Mégsem egészen értem, amit mond. Miféle nehéz napok? Talán nem azokat éljük éppen? Közben nehéz bevallani… Hogy azért szeretnék iskolába járni, mert akkor Selvivel együtt lehetnék. No, de ez már más téma.

Apám külön a „nem” szó végett kivésett ajkát elhúzva egy aprócska „e” betűt formáz a bajusza alatt. Kiköpi a dohányt. Aztán még egyet köp eltűnődve. Anyám bátorító szavaira kissé felderül az arca. Valami reszketeg fény ragyogja körül az ajkán „e” formát öltött konokságot. Megenyhül a tekintete. Abban a pillanatban megértem, hogy a fejében felállított rend az én javamra megdőlni látszik. Tisztán látom a szürkéskék szemében megvillanó legyőzöttséget.

–Akkó legyen! Mintha olyan gazdagok lennénk, mint Kut! Tán még teherautónk is van? De mit számít… mindegy! Akkó legyen így!

Végül öreganyámra néz. Az utolsó mentsváraként.

Öreganyám viszont mellettem áll. Neki csak az számít, hogy nyáron ne maradjon magára a havasi legelőn a marhákkal és borjaikkal. Kacagva megnyugtatom. Fülig-mosolygós jókedvvel. Tudatom vele, hogy nyáron nincs iskola.

Ezzel vége is.

És akkor rátérünk a lényegre.

*

Nézi anyám, nézem én, nézi a nagyanyám, de még a mellettünk legelésző Çiçek is nézi.

Lemegyünk a körtefa tövében elterülő kis tisztásra, ahol a lekaszált füvet nagy nejlonponyvák alatt gyűjtjük össze. Anyám leteszi a málháját, teleszedi a kötényét vajkörtével, és leül. Mindenki feszülten figyel.

Apám, az elszívott csikkel a szája sarkában, hunyorítva becsúsztatja kezét az inge alá, a belső mellényzsebbe. Egy pillanatra úgy marad, ottfelejtett kézzel. Egy darabig meredten nézi a száraz, lekaszált fűkupacot. Aztán megint megmozdulnak az ujjai. Zörgés hallatszik a zsebéből.

Évente egyszer, legfeljebb kétszer látott szertartás ez. Ott tartja a szén után kapott pénzt. „Én szép szenes pénzem / Add meg a dohányos létem” – mókázik vele egész évben. Most azonban töprengésre készteti. Előhúzza zsebéből a nejlonba csavart kerek, tömött holmit. Mintha csak a szívét venné ki!

Előhalássza azt a híres nejlontekercset, melyet csak oly ritkán látni otthon. Kezdi széthajtogatni. Kibontja az első rétegét. Aztán kibontja azt is, ami alatta van. A szájából afféle cipzárvégként lógó csikkről már végképp megfeledkezett. Kibont még egy nejlonréteget. Aztán azt is, ami az alatt van. Meg ami még az alatt van. Aztán még egy újabb réteget. Mintha a végtelenségig újabb meg újabb rétegek nyílnának meg. Az átkozott nejlon! Aztán még egy réteg. Na végre! Legalulról előkerül egy tiszta, fényes nejlonpapír. Azt még óvatosabban bontja ki – és ott a pénz!

Ajka fakó és cserepes. Tétován rám néz. Aztán öreganyámra, anyámra, majd újra rám. Olyan, mint egy elítélt, leoldhatatlan nejlonbilinccsel a kezén.

*

Csak füzetet vegyél. Rendben. A Bolond Bahtiyar boltjából. A könyveket majd később fizeti ki. Majd ha megjött Malkarából. Nyár elején. Így mondjad. Rendben, válaszolom. Szinte lángolok belül az izgalomtól. Hallgatok, nehogy valami óvatlan szó kicsússzon a számon. Magamban imádkozom, hogy mielőbb bevégezzük az egészet. És hallgatok. Anyám is hallgat. Öreganyám is. Abból a nejlongöngyölegből ugyanis csak a legégetőbb szükség vagy baj esetén veszünk ki pénzt. Most valami édesbús remény ömlik szét a mezőn. Könnyű szél lengeti a kasza által kihagyott hosszú fűszálakat. Micsoda kaszálás ez, apa, dohogok magamban. Mintha egy fogatlan ló legelt volna a mezőn. Fogalmam sincs, miért gondolok most erre.

Betekeri a pénzt az egyik nejlonba. Elveszem és becsúsztatom a felső mellényzsebembe. Jól eligazgatom. Olyan súlyosnak érzem ezt a parányi kis nejlontekercset, mintha mázsás teherként gyűrne maga alá. De sebaj, ez az iskola-dolog már sínen van. Selvi. (Selvi?)

A fejem fájdalmasan lüktetni kezd az örömtől, tekintetem elsötétül. Kiköpi a csikket. Meg a csikk belét is. Kezével letörli a nyelve hegyéről az ott ragadt dohánypiszkot. Aztán egyszerre anyámhoz fordul, és egy utolsó reménnyel, szinte könyörögve sorolni kezdi. Ki fog kaszálni a réten? Ki teríti szét és gyűjti be a füvet? Ki hordja be a szálas takarmányt? Ki várja majd a csordát a havasi legelőn? Ki fogja összeszedni a mogyorót? Ki veti el a kukoricát, a krumplit?

Mikor apámnak feltűnik anyám néma közönye, lehorgasztott fejjel tovább mormolja a panaszait magának. Míg tekintetét a földre szegezve, afféle delíriumban egyre sorolja ezeket a kutya nehéz munkákat, mintha egyenként lehullanának, lehámlanának rólam. Jócskán megkönnyebbülök. Csak ekkor jut el a tudatomig, hogy most már e súlyosan görnyesztő terhek cipelésétől is mentesülök. Egyszerre a csontom velejéig átérzem a szabadulást. Szinte megrettenek az örömömtől. Nem tréfadolog ez. Két hosszú évig tartó huzavona ért most véget. Útelágazáshoz értünk.

*

Egy hónap telt el az iskolakezdés óta. Ráadásul két év hátrányból indulok. Ahogy a batyám mondaná, nagy ló lett belőlem. Ha megházasodnék, már pulyám is lehetne.

Apám az iskolának nevezett sorscsapás miatt a szántásból még egy nyomot, a mezőről még egy sarlót, az erdőről még egy rakomány tűzifát, a tehenek mellől még egy pásztort veszít végül. Nincs már senki, aki ne tudná, hogy a „csendőrség” szó egyenlő a „természeti csapás”-sal. Nincs menekvés. Világossá vált, hogy megmenekülök ebből a pokolból. Már épp föladtam a reményt, mikor kiderült, hogy befejezhetem az elemi iskolát. Talán még a középiskolára is sor kerülhet. Na, és mi van akkor, ha túlkoros vagyok? Mindegy. Nagy az Isten.

Most már nem paraszti málhával a hátamon, hanem iskolaköpenyben állhatok oda Selvi elé. Tizennégy éves létemre újra az ötödik osztályban folytatom az iskolát. A nagybátyám segített kissé belerázódni az olvasásba. Vajon mi mindennel fogok még szembesülni?

Történjék bármi, nem térek le az utamról. S mikor eszembe jut, mármint Selvi, szóval, ahogy Selvi felötlik a képzeletemben, nem fogok megállni és megoldani a szíjakat, hogy a tűzifát ne asszonymódra a hátamon cipeljem tovább, hanem a vállamon. Micsoda szégyen. Milyen megalázó, lealacsonyító találkozások ezek a számomra. Talán soha többé nem élem meg ezt a kettős szégyent. Talán Servetet és Selvinazt többé nem a verejtékemben úszva, hanem iskolaköpenyben, csillogóan tiszta gumicsizmában, a bebiztosított jövőm tudatában – ha nem is láthatnám, de legalább nyugodtan elképzelhetném. Szégyenkezés nélkül álmodozhatnék róla. Már ennek a lehetősége is elég lenne.

Majd’ belepusztultam egész nyáron abba, hogy lopva rá-rágondoltam. Nem kell többé azon tépelődnöm, mikor eszembe jut, hogy mit változtassak meg magamon, például hogy Arko zselével formázzam a hajamat. Ha az öltözékem megváltozik, talán lesz bátorságom végre ahhoz is, hogy úgy igazán eszembe jusson, és kicsit ott is maradjon. És anélkül is gondolhatnék rá, hogy vele együtt Servetre is gondolnom kéne. De elég. Elég! Ah… A fene bánja már, elég volt!

Átkozott egy dolog. A nincsesség. Öreganyám szavajárása ez a nincsesség. Családunk előneve. Évekkel később tanulom csak meg helyesen mondani. Az iskola és Selvi együtt fogják megtanítani nekem. Persze mit számít, ha öreganyám nem jól ejti a családnevünket, nem igaz? Ez is másféle gond.

Anyám szorosan körülfon a karjával. Úgy szorít, olyan erősen körülfonva szorít, annyira szorít, hogy már meg sem bírok moccanni. Kezével oldalt fésüli a hajam. Megtörli az arcom. Tenyerének bőrkeményedése karistolja az arcom, de annyi baj legyen. Egy havasszépe-illatú puszit nyom a homlokomra. Apám, ki tudja, miért, hozzám lép, és megszorítja a kezem. Talán egy pillanatra azt hitte, én is a csendőrség embere vagyok. Szegény öreg. Nem tudtam, mit gondoljak abban a pillanatban. Talán, mert nem tudtam kitalálni, mit gondoljak, hirtelen elhatározással arra gondoltam, hogy egyedül vagyok. Addig a percig semmi sem érintett meg. Akkor azonban szerettem volna leroskadni és hevesen sírni. Hát így. Örüljetek, míg nem ismertétek meg ezt a furcsa érzést ti is.

*

A szívem az elnyűtt gallérú, valaha fehér ingem alatt dörömböl. Bum, bum, bum. Fülig szalad a szám, ha az iskolára gondolok. Közben kétrét görnyedve a málhám alatt, a feketefenyő- és gyertyánsor végén pislákoló reszketeg fény felé kémlelek.

Gyakoroltam az olvasást. A többi majd elválik. Meg aztán, évek óta azt hallani, hogy a tanító szereti az olvasást kedvelő tanulókat. Csak ők mentesülnek a pofonjai alól. Majd meglátjuk.

A nap lassan lebukik a dombok mögé. A mezőkön szétterül a sötétség. Az erdőben pedig már régen besötétedett. Apám az utolsó napomat sem hagyta, hogy tétlenül teljen. Öreganyám jövőbe látó térdfájásai esőt jósoltak. Összegyűjtöttük a kaszálékot, és bekupacoltuk a ponyvák alá. De micsoda édes fáradtság ez! Ne is kérdezzétek. Másrészt meg muszáj csinálni. Vagyis apámnak muszáj. Ez az élet.

Legalább az erdő végéig, a falu határában, a cölöpökkel lekerített földekig szeretnék eljutni. Amíg nem járunk nagyon benne az éjszakában. Másfél-két óra. Legalább az első házakig. Cinci néne házáig. Az első kutyacsaholásokig. Ott kezdődik számomra a paradicsom. Hopp, a kopó. Egészen megfeledkeztem róla! A csontom velejéig belereszketek.

Cinci nénéék kopója. Az ő ugatása az első, amit meghallok a falu határában egy napi járóföldről érkezve. A sátán habzó szájú kutyája. Olyan hangon acsarkodik a bestia, mint egy kidurrant gumilabda. A szántóföldekre kijáró vaddisznók, medvék réme.

Ha már közeledem, fölmászok egy fára, és onnan ordítok. Behallatszik majd a kiáltásom azon az egérlyuknyi kis faablakon, és a tűzhelynél éppen krumplit, kukoricát vagy a jó ég tudja, mit pirító Cinci néne félreteszi a fogót. Aztán futva jön majd. És remélem, megment.

Érzem a hátamon, ahogy szivárog a joghurt leve. Lefolyik a nadrágomba, onnan végigcsorog a lábikrámon, és a csizmáim olyanokká válnak, mint egy-egy mosótekenő. Csipp-csöpp, csipp-csöpp. Félelemtől és izzadtságtól lucskos a hátsóm. Az a fontos, hogy gyakoroltam az olvasást. Talán később, ha újfent megkésve is, de mehetek középiskolába. Ingyenes bentlakásosba. Pont, mint Bolond Bahtiyaréknál a Fazıl abi.[2] Sosem lehet tudni.

Én mondom nektek, hogy más leszek!

*

Remeg a lábam. A joghurtos zsák súlya alatt begörbülnek, mint két vékony zárójel. Nem fordulhatok vissza. Már majdnem az út felén túljutottam.

Visszanézek, és bámulom a tanyasi házunk kis fényét. Amögött a fény mögött, a házunk egyetlen ablakkal bíró szobájában éppen rólam beszélnek. Sír-e vajon anyám, fejkendője csücskével a szemét törölgetve?

Most ébredek csak igazán tudatára, hogy a csillagokat a hegyekre, a petróleumlámpás házakat az égre függesztett éjszakának vagyok a vándora.

A saját fájdalmamnak vagyok a kis zarándoka. Egy apró, szívettépő bűn vagyok immár.

Olyan, mintha a reményemet a hátamon és kicsit a véremben is vinném. Így bizony. Menni fog ez. A málhát rögzítő szíjak már nem is nyomják a vállamat, hanem egyenesen marcangolják.

Betakarítják a terményt. A nagybátyámék. Éjjelig oda kell érnem hozzájuk.

Minél tovább megyek, annál nagyobb lesz ez az átkozott zsák a hátamon. Oda kell érnem. Egyszerre küzdök most már a gumicsizmámba akaszkodó fenyőgyökerekkel és a joghurttal. Szemben a sötétséggel. Kétrét görnyedve fütyörészek. De nem jó, nem meggyőző. Meg aztán biztonságosabb hallgatni. Mert hát ki láthatna meg? Egy medve? Vaddisznó? Farkas? Hallgatok.

A pihenőhelyre érve jövök rá, hogy pont az út felénél járok.

Egy kis tisztáson vagyok. Nekitámasztom a joghurtos zsákot a nagy lapos kőnek, és kissé kifújom magam. Szemtől szembe kerülök a jegenyék és gyertyánok közül a fejét kidugva elámuló alkonyattal. A falunk öreg, jámbor teliholdja recsegve-ropogva emelkedik fel a csalitos mögül.

*

–Kapd össze magad!

Ezt most én mondtam volna? Ez az én számon szaladt ki? Vagy talán álmodom. A saját álmomban bátorítom magam? Talán már meg is őrültem?

–Hóóó!

Kissé odébb egy uhu visszhangozza a szavaimat. Elfog a rettegés.

Abbahagyom most már ezt a bolondságot.

Fölkelek és megindulok. A holdfény csak még jobban összekuszálja a dolgokat. Talán amiatt van. Mintha a hangom helyettem is meglelné az utat. Mi rossz van abban, ha magamban beszélek? Sosem hinném, hogy ez rossz. Még a sötétben csak-csak, de az alkonyatban hogyan lássak tisztán? Az ember a sötétben lát. Az alkonyatban csak összezavarodik.

Egy gyertyángyökér késként mered ki a földből. Hogy a villám csapna bele! A gyökér hegye fölhasítja és átdöfi a csizmám orrát. Sőt, nemcsak átdöfi, de beakad a csizmámba. Megingok. Elvesztem az egyensúlyomat. Hasra esem. Kis híján legurulok a lejtőn.

Még épp idejében kapaszkodom meg a gyökerekben. Akkor a völgy mélyéből sakálvonítás hangja üti meg a fülem. Átkozott, éhenkórász dögök. Szóval kiszimatolták a tej szagát. Most már jócskán besötétedett. Halálfélelmem van. A két kezem úgy fonódik az óriási fa gyökerei köré, akárcsak valami kis facsemete csenevész gyökerei. Belemélyesztem a körmöm a földbe. Vadgesztenye és bogáncs tüskéi. Sajog, ég a tenyerem. A térdem. Összeszedem magam, és megkapaszkodom a sárga havasszépének gondolt növény kiálló gyökerében. Na még egy kis erőfeszítés. Na még. Majd gyakorlom az olvasást. Most kell ezen tépelődni? A ménkűbe is! A pokolba vele.

A szakadék és az ösvény, vagyis a halál és az iskola egy pillanatig elvitatkoznak a joghurtos zsákot cipelő fiú fölött. Még mindig a torkomban dobog a szívem. Végül sikerül felhúznom a málhámmal együtt magamat. Hason csúszva. Túljutok a közvetlen veszélyen.

Várok így egy kicsit. Pihegek. Magamhoz térek. Úgy döntök, hogy visszasétálok az úton. A tisztás alapján rájövök, hogy jó irányba megyek-e. Ha legurulok a mélybe, sosem szednek össze. Visszajövök, és megint leteszem a málhát. Egy kicsit gondolkodom. Járatom az eszem. Aztán észreveszem kissé föntebb az aprócska ösvény bejáratát. Eltökélt leszek, félreköpök, és kifújom magam. Senki sem tagadhatja, hogy belejöttem az olvasásba. Talán majd az ingyenes, bentlakásos… Mindegy, túlvagyok rajta.

*

Az átkozott zsák fájdalmasan hasogatja a derekam kétoldalt. Kínomban szinte nevetek. Mindjárt összecsinálom magam. Ismét kiborulok. A legmocskosabb káromkodásokat üvöltöm az éjszakába, ami csak eszembe jut, és a szájamra tolul.

A távolból még néhány sakálüvöltés hallatszik. Kicsit meglazítom a hátamon a pántokat. Hanyatt dőlök a joghurtos zsákon. Hanyatt a vereségemen. Nedves. Leírhatatlanul lágy. És savanyú. Mit csinálhat most Selvinaz? Vajon hogy kezdte el az iskolát?

A kezem a fejem alatt. A hold alatt szétterül a gyertyánok hatalmas esernyője. Valami félhomályos, kristályos ragyogás tölti meg az égboltra néző kis nyílást. Ámulva adom át magam az égboltnak, ennek a fenséges, tündöklő közönynek. Úgy döntök, hogy fütyörészek kicsit. De aztán megijedek és abbahagyom. Önkéntelenül is elfutja a könny a szemem. A füttyszó aztán magától visszaszáll az ajkamra. Utánzom a nagybátyám furulyázását. A sosem változó dallamát. Anélkül, hogy elemelném a tekintetem az ég frissen mosott fényéről. Nem tudom elfordítani a könnyel teli szemem az égbolt biztos kézzel bevert aranyszögeiről. Bámulok, míg el nem telek a látvánnyal teljesen.

Nincs vigasz a csillagok szépségében. Mindenesetre valakinek föl kell pillantania rájuk. Egy kút mélyéről, szívében gyógyíthatatlan tűzzel. Hát, valahogy így érzem.

*

Folytatom az utam.

Jócskán van még út a faluig. De közben kiérek az első szántóföld szélére, a cölöpkerítés közelébe, a csőszkunyhóra néző gerincre. Megtorpanok, hogy szemügyre vegyem a szántóföldnek az erdő felőli oldalára felállított madárijesztőt.

Lágy szívű fickó ez a madárijesztő. Bárhogy is igyekszik, ha átláttok a szitán, nem tud rátok ijeszteni. Sőt, még bátorságot is lehet meríteni belőle az út folytatásához. Tudni való, hogy ártalmatlan, így mindössze a képzelőerőnket teszi próbára. Anyám mellettem, mögöttem. Ide-oda cibálja a szél; tehetetlen. Lóbálja a karját, előre-hátra dülöngél. Ettől féltem. Anyám ellenére. De már magam mögött hagytam azokat a napokat. Már nagy lettem. Gyakoroltam az olvasást is.

A málhámat nekitámasztom az út felső részén egy kis sziklának, félig guggolok, úgy nézek farkasszemet a madárijesztővel. Semmit sem tehet velem. Még ha el is kapna ezen az éjjeli órán, mikor egymagam vagyok. Ha átjutnék a kerítésen, még a közelébe is csullankodhatnék. Továbbmegyek azzal biztatva magam, hogy semmit sem tehet velem.

*

A hirtelen feltámadt széltől keserveset sóhajt a kukoricaföld. A zörgés rögtön a kerítés mellől indul, és a távoli csőszkunyhóig valóságos hangfolyóként hömpölyög előre.

Eközben a közelemben, valamivel lentebb egyszeriben fura ricsaj kerekedik. A gyorsan egymásnak ütődő bádoglemezek okozzák a lármát. Ezt ismerem. A mi földünkön is van ilyen. Egy hangriasztó, melynek zsinórja a távoli kalyibáig ér. A vaddisznók és a medvék távoltartása végett. Időnként meghúzódik a zsinór. Aztán még lentebbről jön a „mangana” nevű, fából készült riasztó hangja. Azt is ismerem, nem félek. Mélyről jövő hang. Erős, éles. Időnként hosszú szünetekkel hallani az ütését. „Pat!… Pat!… Pat!”

A szántóföld mélyéről jön a hang. A lenti patak felől a kukoricaföldre járó vadállatok elriasztására szolgál. Ilyen is van a földünkön. Sőt, még azokra a napokra is emlékszem, amikor készült. Egy vizes árkot összekötnek egy csövön keresztül egy üreges belsejű farönkkel. Mikor az egyensúlyban lévő rönknek megtelik vízzel az egyik végébe vájt ürege, akkor meghajlik, és kifolyik a víz. Ekkor a levegőbe emelkedik a kiürült üregű vége, míg a rönk feneke nagy sebességgel nekicsapódik az alatta lévő tuskónak. „Pat!” Aznap, amikor a miénk készült, a kisebb testvéreimmel órákon át álldogáltunk mellette, és hallgattuk a hangját.

Ahogy ezt a „mangana” nevű szerkezetet hallgatom, egyszerre recsegést hallok a hátam mögött. A torkomban dobog a szívem, elakad a lélegzetem. Mozdulatlanul várok. Egy vaddisznó az. Nem ment ki a szántóra. Dühösen fújtatva túrja a száraz falevélkupacokat. Vékony füttyhang. Aztán lépések zaja. Mindezt a rémülettől lefagyva hallgatom.

Eszembe döbben, hogy még nem jutottam túl a kerítésen. Itt, az erdő szájában még mindig ki vagyok téve mindenféle veszélynek. Hirtelen elfog a reszketés. Félelmemben tüsszögni kezdek.

A távolból, Cinci néne háza felől lánccsörgés hangját hozza a szél. Ez a kopó lesz. Tépi a vasláncot. A fogcsikorgásának hangja a pillanatnyi csendben tisztán hallatszik. A fenébe! Magamban imádkozom, hogy ne döntse ki a karót, vagy el ne szakítsa a láncot. Mégis kénytelen vagyok abba az irányba továbbmenni. Így, hogy a falu széléhez értem, valamiért még félelmetesebbnek tűnik fel előttem az erdő. Még ahhoz sincs erőm, hogy hátranézzek.

Lassacskán összeszedem magam, és elindulok.

A joghurt már jéghideggé dermedt a hátamon. Kívülről ismerem az ösvényt, amely egy széles félkört ír le a ház fölött. Arra kell mennem. Kilépek. Botladozva elhagyom a házat, és közeledem a csőszkunyhóhoz.

*

Már igencsak közel járok.

Újra térdre rogyok a recsegő-ropogó szántóföld szélén.

A falu öregjei. Őszi hagyomány, hogy a napnyugtáig tartó temérdek nehéz munka után mulatságot csapnak.

Nagyon szeretnék ott lenni. Köztük mulat Kut Süleyman bá is. Selvi öregapja. Én már másféle ember vagyok. Lehet, hogy sok időt kihagytam. Lehet, hogy nagy ló lettem közben. De gyakoroltam az olvasást. Szavamat adtam magamnak, hogy mindent elviselek csak azért, hogy Selvi iskolaköpenyben és fehér gallérban lásson.

Kényelmesen letelepedek egy kiálló kőre, anélkül, hogy a málhámat leoldanám. A csőszház valamivel alattam van. Hatalmas tüzet gyújtottak előtte.

A furtonfurt hajtogatott „értöd-e” szavajárásáról ismert Kut bának a Németből hozott rádiós magnóját a műanyag fogantyújánál fölakasztották egy szögre. Mindenki ismeri a faluban. Rajta kívül csak Servet apjának van még ilyen. Harun bácsi híres magnója.

De köztudott dolog a faluban, hogy Kut Süleyman bácsi kora iránti tiszteletből nemigen viszik emberek közé a magnót. Ez a készülék leginkább Servet hencegő, mesterkélt vontatottsággal beszélő száján bukkan fel. Még rosszabb, mindegy. A bitang! A magnóból Erkan Ocaklı[3] harsog. Jól ismerem ezt a népdalt. Dobi Hasan!

*

Kut bá a tűz előtt ül falábával az ölében, s folyton hátrakapja a fejét a tűz elől, miközben egy kézzel forgatja a kukoricáját, hogy oda ne égjen. El-elmereng. Úgy néz a lángok közé, mintha a saját múltjának a magas ablakából tekintene le. Ki tudja, mire gondol. Időnként mond valamit Harun bának anélkül, hogy felé fordulna.

Híresek arról, hogy ilyen sokadalomban, ha kell, ha nem, néhány német szót is belepréselnek a beszélgetésükbe. Mások – félretéve, hogy lenézik őket – a bámészkodók sajátos örömének hódolnak. Csak tovább dagad a jókedvük. Kérdeznek, aztán újra kérdeznek. Nem tudnak betelni a Németországról való kérdezéssel. Kut bá is kérdez. Csak hogy megkérdezze, mi újság a régi és igazi hazájában, ahová már csak évente egyszer megy el, hogy felvegye a nyugdíját. Azzal a fajta nyugalommal és büszkeséggel, amit a magasabb rangja biztosít neki. Harun bá is mesél. Csupa olyasmit, amit Kut amúgy is tud. Mindenki által tudott dolgokat mesél. Újra meg újra.

Kut bá nekitámasztotta a térdét a falábának, komoly és töprengő, annak az embernek a tekintetével, mint aki jogot szerzett, hogy belefolyjon Németország belügyeibe, csak hallgat, hallgat, egyetértőleg bólogat, hallgatja Harun bát.

Harun szereti minduntalan azt ismételgetni, hogy „Törökország dolga”. Kut bá pedig olyan bölcselkedő ábrázattal hallgatja, mintha csak azt mondaná: „Én ne tudnám?!” Olyan mély szomorúsággal, a tudásból fakadó bánattal felhőzötten, a gondolattól elnehezült és maga elé ejtett fejével, azzal a tűz előtt kipirult nagy, kőszikla arcával csak hallgatja Selvi még bölcsőben kapott vőlegényének – az Isten verje meg őket! – az apját, és bólogat.

Harun bá bezárja a témát egy zsákba, melyről úgy sejtem, értékes dolgokat is rejthet, aztán lepecsételi. „No és mi van akkó, Törökország dóga!” Kut bá igazat ad neki, csak néz maga elé, valamiféle jóváhagyó hatóság gondterhelt méltóságával.

Ami engem illet, sem Törökország, sem Németország dolga nem érdekel. Ez a Németország névvel illetett sorscsapás eltéphetetlen kötelékkel fűzte egymáshoz Kut bát ezzel a hitvány alakkal, míg Selvit és Servetet egy elválaszthatatlan bölcsőbeni jegyességgel egyesítve, már születésükkor összeadta. Ez az én nagy gondom! Az én változatlan fő gondom. Ezt nem tudom sehogyan sem megoldani. Nem tudom, hogyan kerekedhetnék felül ezen. A sors egyre csak főfájást okoz nekem, miközben Németország ellenem dolgozik. Ez az én igazi gondom.

No sebaj.

*

Kissé lecsillapítom a fejemben kergetőző gondolatokat, és ismét meglátom a kalyibát, amit nézek. Újra bámulni kezdem a tömeg vigasságát.

Közben meglazítom kissé a málhát tartó köteleket, melyek már igencsak hasogatják a vállamat.

Miközben Harun bá beszél, a többiek, akik ide-oda támaszkodnak, is bele-bele szólnak a társalgásba. Kut bá, akinek végre megsült a kukoricája, egy karó végére tűzi, aztán újra nekidől a deszkának. Nehezen, élvezettel rágja a forró kukoricát, miközben tovább fűzi dicsekvőn a szót a Németben töltött életéről. Aztán megfog egy újabb kukoricát, és ismét odalép a tűzhöz. Majd hátrálni kezd, hogy ne süssék a lángok az arcát, s miközben komótosan a sülő kukorica után nyúl, jóízűen szitkozódik. Szinte kibuggyan a nevetés a kalyiba fatetején. Akkor az egyik fiatal is káromkodni kezd. Egy másikuk, csikkel a szája sarkában, szórakozottan oldalt fordítja a fejét, hogy ne fulladjon meg a füsttől, közben igyekszik csatlakozni a beszélgetéshez. Kiveszi szájából a cigarettát, míg megfordítja a kukoricát, ezúttal kényelmesen megismétli a káromkodást. Egy másikuk, a szatócs Bolond Bahtiyar tréfából tiltakozik.

–Ecsém, ne csinád, ne beszíjj ilyen cifrákat, he he he… A rosseb vigyen el, he he he…!

Megint felcsendül a kacagás.

A potyázó Hakkı bácsi bevackolódik egy sarokba, és térdét az oldalához húzza. A takíja fejfedőjét a homlokába tolta, úgy vakargatja hátul a fejét. Mélyen barázdált a homloka. Mondanám, hogy elgondolkodó, de nincsenek gondolatai. Csak gondja van. Eszerint ezen az estén ő a kalyiba díszvendége. Keltepe tanyáról, a sötét erdőkön át alighanem egy elemlámpával világítva az úton jött el idáig. Mint ahogy hozzánk jár el a téli hónapokban. Hogy hallgasson bennünket. Csak hallgat, és olykor sóhajt egy hosszút. Bármiről is folyjon a társalgás. Nincs semmije. Nincs földje, kukoricája, krumplija. Az idős feleségét két-három éve veszítette el, azután végleg egyedül maradt Hakkı bá. Most már a falu lett a családja. Mindenki tudja. Ha a dzsámi előtt összeverődnek az emberek, akkor odacsámpázik dülöngélve. Esténként is nekiindul így, hogy hallgassa a vidám tereferéket. Az erdő farkasa, madara a barátja. Miközben a tarkóját vakarja, úgy tesz, mintha értené, amit körülötte beszélnek. Évek óta így van ez. Elé gurul egy kukorica. Valamivel később észreveszi, és a szájához emeli. A fogatlan szájával rágni kezdi az öreg. A kukoricát odagurító kedélyeskedő fickó vigyorogva ugratni kezdi.

–Hakkı bácsi, edd csak meg, úgyis várnak má’ tégöd a falu asszonkái, he…

Nem érdekli. Beéri egy mosollyal. Nincsenek érzései. Csak gondja van. Kettőt nem szól egész este. Mintha az élet helyett már csak arra futná az erejéből, hogy hallgasson, és tanúja legyen a beszédnek. Ha valaki Hakkı bának a boldogságról beszélne, akkor elmondaná röviden, amit a boldogságról hallott. Azt is csak töredezetten. Így-úgy. Nála már ez is fecsegésnek számít. Ennyire hallgatag valaki.

Hakkı bá körül valami titkos vidámság kering. Valaki egy helyről, amit az árnyéktól nem látok jól, előjön, és odasétál a kalyiba magas tetejéig, egészen a széléig. Az egyik oszlopról leoldja és a karjára tekeri a zsinórt, majd gyorsan hátrahúzza. Kicsit később zörögni kezdenek az erdőszéli bádoglemezek. Hosszan meghúzzák a kötelet. Később újra hallani a mangana hangját.

Közben Kut bá kicsit fölerősíti a rádiós magnó hangját, és akkor mindenki a csípőjéhez nyúl. A tárakat kiveszik, aztán visszateszik. Majd kioldódnak a biztonsági zárak, és kitör az égzengés. A sötétben acélszálak villannak fel egy pillanatra. Aztán véget ér. Ezúttal a szemközti falvakból jön egy-egy válasz. Újrakezdik a mieink. Aztán elhallgatnak és várnak. Hamarosan megjön a válasz. A lenti mély völgyek megtelnek hangokkal. Hosszan sóhajtanak az erdők. A sötétséget bevilágítva halnak el a hangok.

*

Bátorságot merítek a mulatságból. Most már mennem kell. Muszáj odaérnem, mielőtt a nagybátyám aludni megy. Nekiveselkedem.

Már éppen fölállnék, amikor karmok mélyednek a vállamba.

Ugyanabban a pillanatban dühös morgás tölti be a fülemet. Még csak hátra sem tudok fordulni. Az a pokolfajzat kopó. Cinci néne fekete ördöge! A fogát belemélyeszti a málhámba. Üvöltök.

*

Ahogy meghallanak, már futnak is.

Lélekszakadva jönnek a szántóföldön át. Zseblámpával a kezükben körém gyűlnek. Nagy nehezen leszedik a kutyát a joghurtos zsákomról, és odébb terelik.

Megfognak és kiterítenek a gyepen. Az egyik lámpa mögött észreveszem Kut Süleyman bá gondterhelt arcát. Sírva fakadok. Fölém hajol, és az arcomba világít. A kezemre pillantok. Vérzik.

Tudtátok, hogy mikor az ember összeomlik, pinceszag árad szét körülötte?

2. fejezet

Egy éjjeli óra. A háztól a kissé odébb eső vályúhoz futó ösvény felénél, a nagy gyertyánfa árnyékában elvégzem a kisdolgomat. A telihold alatt minden dogmává változik. Öreganyám hátrébb, az eresz sötétjében vár rám. Egy láthatatlan, hangból font kötelék fűz össze minket. Félnék, ha ez elszakadna. Így hát fecsegünk, ha kell, ha nem.

Közben észreveszem, hogy bement. Megrettenek, kezem az intim testrészemen, abbamarad a pisim. Várok. Félelmemben nem tudok felelni neki. Nagy ló vagy már, még a hangod is megemberesedett, olyan vastag lett, mint a tuskó. Még meg is szőrösödtél. De még mindig magaddal rángatod öreganyádat, ha pisilni kell. Nem tudom, mire való ez.

Minthogy nem nézhetek a másik oldalra, az erdei útra, ezért a ház bizonytalanul megemelkedett sziluettjét nézem. Ez a házunk ferde tetejének a sziluettje. Alatta az egész múltunk. Fölötte reng a tető. Nem, az éjszaka az, ami reng. Émelygek.

Ugyan nincs sok haszna, mégis próbálom elhitetni magammal, hogy a szemem megcsal. Mert nem az éjszaka van mozgásban, hanem a képzeletem. Vajon ez az, amit a tanítónk dogmának nevez? Kezd már ez a dolog az idegeimre menni. Biz’ isten. Belefáradtam már abba, hogy mindent, amit nem értek pontosan, ijesztőnek vagy szomorúnak tartok, dogmának nevezzem. Igen, megszőrösödtem. Miért kacag anyám? Nem, amit a kezemben fogok, az a dogma.

Nevetés fog el, mikor nappal a tetőnkre nézek. Anyám ekkor így szól: „Elhagyta a tökmag a faluját, már nincs ínyére a falu… magos helyön tanul…” A középiskola az, amit magas helynek nevez. Nem, az még nem kezdődött el. De persze, hogy elkezdődik, anya. Nagyjából értem, mire akar kilyukadni.

Na jó, de nincs talán valami komikus aránytalanság e furcsa tető meg aközött, hogy tanult ember leszek? Ahogy az a kifakult, gyapjúszőttes takíja fejfedő áll a nagybátyám fején, pont úgy áll ez a rozoga, csálé tető is a házunkon.

Nos, ez is egy dogma.

*

A fogamat összeszorítva küzdök azért, hogy egymagamban megszelídítsem a sorsunkat. Kilométereken át tartó meredélyek. Lefelé, az erdőkön át. Hideg, ítéletnapi idő. Reggelente, iskolába menet szinte repülve száguldok lefelé ezeken a lejtőkön. Az élettudomány órákon látott természeti események valóságos paradicsomnak tűnnek emellett. Ráadásul a még rémesebb természeti csapásként feltűnő Bolond Musától való rettegésemet is le kell gyűrnöm ahhoz, hogy leérjek az iskolába. A görög hadsereget.

Anélkül kéne megérkeznem, hogy leszakadnának a körmeim és jéggé fagyna a lábam. Az Isten verje meg! A fák között, a gyerekhordák által letaposott, a szappanhoz hasonlóan csúszóssá vált kis völgyeken át ereszkedem. Szinte csúszva. Járatlan utakra kanyarodom. Itt viszont a puha hó alatt rohadó levélhalmokból álló mocsarak lapulnak. Dogma.

Egy lélegzet-visszafojtva megtett út a félmeztelen lábamon azzal a rossz végzetként csúszkáló fekete gumicsizmával. Ráadásul a tojásra is vigyáznom kell. Az iskolai költségeimet a mi öreg vörös tojónk fedezi. A kötényem zsebében a tojás. Ez a fegyverem az éhség ellen.

A tojást hozó reggeleken a nemzeti történelmünk hőse a mi öreg vörös tojónk. A főhadiszállását a csűrben felhalmozott száraz fűkupac alá vájta valahová. Abban a labirintusban csak a kotlós, meg anyámnak a sötétben is látó hosszú ujjai tudják fellelni a tojást.

*

Reggelente lenyűgöző dolgokat alkot a mi vörösünk. Olykor, mondjuk, igen ritkán, meg igazi csodát művel. Ilyen reggeleken nem számít sem a hó, sem az eljegesedett utak, sem a dogma. Azok a reggelek ezek, mikor azokat a felfoghatatlan, leírhatatlanul csodás páros tojásokat tojja.

Anyám ilyenkor kivirágzik az örömtől, két ujját felemelve mutatja nekem, mikor még a takaró alatt fekszem. Ezeken a reggeleken az iskolába vezető vesződséges út során a legnagyobb gondom, hogy a kötényem zsebében lapuló tojások össze ne törjenek. Muszáj, hogy épek maradjanak, miközben futok le a lejtőkön, hogy aztán hasznukat lehessen venni.

Mihez is kezdene Bolond Bahtiyar egy marék takonnyal? Már ha legalább annyi marad belőlük a zsebem mélyén. Ugyanis csak a kötényem zsebében férnek el. Nincs ezzel gond, ha csak egy darab tojás van. Viszont ha kettő van, akkor valódi akrobatamutatvány a meredek lejtőn szinte fejjel lefelé szaladni.

Bahtiyar boltjában a tojásért cserébe kenyeret és halvát veszek. Egy negyed kenyeret ad egy tojásért. Ha második is van, akkor a tojás nagyságának megfelelő halvát ad. Ennyi. Soha, de soha nem ad egy morzsával sem többet. Bolond Bahtiyar bácsi, miközben késével leszel egy darabot a halvatömb végéből, a megfeszült figyelemtől érzékeny mérlegként mozog az álla.

Csak és kizárólag azokon a ritka reggeleken veszem a bátorságot, hogy beszéljek Selvinazzal, amikor nem kések el az iskolából és nem pofoznak fel emiatt, amikor nem esem el, és nem töröm össze semmimet, és sikerül reggel hosszú kilométereken át a meredélyen levinnem a kötényemben lapuló dupla tojást, mely úgy ringatózik ide-oda, akár az ökörborjúnk heréi. Mihez kezdjen a szépséggel a nincstelen, nem igaz? Mert a szépség is egy dogma.

*

Fiam, ezek nem Allah nevével kezdődnek. Ezek a könyvek istentelenek, mondja nagybátyám, és rámutat a Bomba című könyvre. Közben meg fél. Félelmében nevet. Az Ömer is jó név. Nem nevet, csak az arcizmai feszülnek meg. Ömer Seyfettintől[4] vagy a csendőröktől fél. Talán mindkettőtől egyszerre. Talán egyedül van… No sebaj.

„Ej, hát akkó’ tanujjá’, hogy ember legyél, ne pedig szamár… Legyél olyan, mint Fazıl, ha tudsz…”

Fazıl abi története. Ismerem a nagybátyám minden gondolatát. Jól tudom, mennyire fél attól, hogy az iskolában a csendőrség esetleg meghallja, amit mond. Utána ki véd meg bennünket? Ki feledhetné azt a téli napot, mikor fölírták egy tábla jobb oldalára a jobboldaliakat, a bal oldalára a baloldaliakat, majd az erdőről-mezőről összegyűjtötték és bilincsben vezették el őket. Volt, akit az éjszaka közepén hurcoltak el az ágyából. Ki feledhetné ezt? Ne feledjük, 1986-ban járunk. Ömer Seyfettin már halott, és a nagyjaink közül már csak Kenan Evren[5] van életben.

*

Íme! A fején egy rozzant tető módjára csálén álló fezzel ő is csak egy dogma. Napnál világosabb ugyanis, hogy a mi vörös kotlósunk csupán kéthetente egyszer tér meg a hitébe. A tanító erre is csak annyit mond, hogy bolondság. Egy nap én is ilyen leszek, mondom magamban.

A tanítóval szemben ugyanis nemcsak mi, nemcsak a nagybátyám, de az egész falu védtelen. A csendőrség mellette áll. Dogma. Fegyveresen vagy fegyvertelenül, nem számít; az egész falu egy önvédelemre képtelen merő ostobaság. Attól való izgalmukban, hogy nem egészen értik, miért védtelenek, mintha még szükségtelenebbül védtelenek lennének. Mégis, mindennek ellenére a nagybátyám nem ilyen. Legalábbis egy kevéssé nem. Sőt, a többiekhez képest egymagában kitesz egy titkos ellenálló csapatot.

Még nevet is talált a benne kucorgó félelemnek a tanítótól. Biszmilláh nélküli. Ezt csak később veszem észre. A csendőrség meg dogma. A Bomba nem kezdődik Allah nevével, vagyis Biszmilláh nélküli, mondja.

Magamban eldöntöm, megpróbálok hinni abban, hogy a nagybátyámnak igaza van. A nagybátyámmal ugyanis barátok vagyunk. Hányszor megjártuk együtt a határtalan hegyeket! Együtt néztük az őszelő erdők lángba borult vörös csúcsait. Egész nap ő cipelte kettőnknek a tarisznyát. Ő volt az, aki megterítette és leszedte az asztalt. De ez is csak egy szó. Valójában ez is egy dogma. No mindegy, a nagybátyám a legközelebbi barátom.