A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Hilde Østby: Kart over ensomheten. Om vår ustoppelige trang til fellesskap og hva som driver oss fra hverandre

Cappelen Damm, Oslo, 2022

Fordította Domsa Zsófia

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Nagy István Miklós

A könyv fordítását a NORLA támogatta.

Első kiadás

Copyright © Cappelen Damm AS, 2022

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Domsa Zsófia, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Orosz Ildikó

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-078-1

TARTALOM

1. fejezet: Miért olyan a magány, mint az éhség, és miért elviselhetetlen érzés, ha magunkra hagynak

2. fejezet: Arról, hogy a szem miért valóban a lélek tükre

3. fejezet: Miért nem mindig igaz, hogy a nevetés a hosszú élet titka

4. fejezet: Miért olyan fontos, hogy megértsük egymást

5. fejezet: Miért lehet veszélyes a közösség

6. fejezet: Miért olyan nehéz megbízni egymásban

7. fejezet: Miért vágyunk annyira egy ölelésre

8. fejezet: Hogyan találkozom utoljára Jégrémmel

Köszönetnyilvánítás

Források

Válogatott bibliográfia

Hol volt, hol nem volt, egy pinduri legény,

az erdő mélyén éldegélt – árván.

Magányosabb volt, mint gondolta, szegény.

S fényt gyújtott az este jöttét látván.

Paplanba, dunnába burkolózott,

és félelmében csak nyöszörgött ott.

Odakinn a böngészek nagy léptei dobogtak;

a Jégrém vadul üvöltött az éjjeli holdnak.

Ajtók csukódtak, lámpák égtek az éjszakában,

és rémületükben összebújtak jó néhányan.

Ó, te pinduri legény, ki vigasztal meg téged,

ki mondja, az éjjeli szörnyektől nem kell félned.{1}

Tove Jansson

1. FEJEZET

Miért olyan a magány, mint az éhség, és miért elviselhetetlen érzés, ha magunkra hagynak

Az órák ismét ketyegtek. Hogy kevésbé érezze magát magányosnak, Muminbocs mindet felhúzta.

Történetem a magányról szól. Egy sötét őszi estén kezdődött, a világjárvány idején, amikor éppen mesét olvastam a hatéves lányomnak. Az éjjeli lámpa fényénél szorosan összebújva lapozgattuk Tove Jansson képeskönyvét. A könyv egy pinduri magányos legényről szólt, akit az éjszaka bömbölő szörny, a Jégrém rettegésben tart. A lányom elragadtatással hallgatta a mesét, gyönyörködött a színes illusztrációkban, ám amikor a történet végére érve becsuktam a könyvet, furcsa, kellemetlen érzés fogott el. Valami nem stimmelt. Miért éreztem felnőttfejjel ijesztőnek ezt a gyerekkönyvet, a kislányom viszont nem?

Ennek utána kell járnom, gondoltam. Rá kell jönnöm, miből ered az elveszettség érzése, amelyet a mesekönyv olyan pontosan leír. Ezt használom iránytűnek! Pindur történetében ugyanis volt valami, amit nem értettem, és amit közelebbről meg akartam vizsgálni: Miért annyira magányos? És tulajdonképpen kicsoda ez a Jégrém? Mások is lehetnek olyanok, mint ők? Tisztában voltam vele, hogy ez „csak egy gyerekkönyv”, de azt is tudtam, hogy a tarka képek mögött sötét igazság rejlik. A magány valós, modern probléma, nem esti mese gyerekeknek.

Néhány nappal később a családommal sült lazacot ebédeltünk. Elhatároztam, hogy megosztom a férjemmel az ötletet. A kislányunk középen ült, és a szokásos „utálom a halat” arckifejezéssel piszkálgatta az ételt. A férjem könnyed mozdulattal egy szelet lazacot egyensúlyozott a villáján, és visszakérdezett: „A magányról? Az igazán neked való téma. Nem ismerek nálad magányosabb embert.” Ezt tárgyilagos hangon, köntörfalazás nélkül jelentette ki, nem éreztem gúnyosnak vagy rosszindulatúnak a szavait. Inkább kijelentette, mint ami a napnál világosabb. Én azonban másképp gondoltam.

Azóta próbálom megfejteni, mire gondolt. Hiszen rengeteg barátom van, folyton meghív valaki vacsorára vagy születésnapi partira. Több ezer „ismerősöm” van a Facebookon. Egy nyüzsgő főváros kellős közepén élek, ahol jóban vagyok a szomszédokkal, és önkénteskedem a helyi zenekarnál. Soha senki nem nevezett még magányosnak. Viszont szeretek egyedül lenni, és azt is tudom, hogy az agykutatók szerint nagyon fontos, hogy mindennap hosszabb-rövidebb időre magunkra maradjunk és álmodozzunk. Mindannyiunknak szüksége van arra, hogy néha olyanok legyünk, mint Tove Jansson meséjében a Vándor:

„– Ez a tavaszköszöntő dal estéje lesz – állapította meg Vándor. – Egy új dallam estéje, egy éneké, amelybe sóvárgás és kis szomorúság is vegyül, és persze finom mámor is: a magányos bandukolás és a szabadság öröme.”

Jó érzés a gondolatainkba merülni, sőt a memóriára is jó hatással van, növeli a kreativitást, és abban is segít, hogy jobban megismerjük önmagunkat. Mivel bonyolult társas struktúrákban élünk, tisztában kell lennünk azzal, hogy kik vagyunk, hova tartozunk és hogyan viszonyulunk másokhoz. Az egyedüllét tehát túl pontatlan meghatározása a magányosságnak, mert ha valaki egyedül van, nem feltétlenül jelenti azt, hogy magányos. Néha egyszerűen szükségünk van arra, hogy egyedül legyünk. Nem hátrány, hanem létezésünk alapvető feltétele, hogy időnként a gondolatainkba merüljünk. Én is szeretek csendben sétálni, töprengeni, még könyvet is írtam arról, hogyan kalandoznak erre-arra a gondolataink és miért álmodozunk. A férjem ezt mind nagyon jól tudja rólam, ezért amikor magányosnak nevezett, nem arra célzott, hogy gyakran elmerülök a gondolataimban. Hiszen az a munkám, hogy gondolkodjak.

Azt hiszem, még csak nem is az egzisztenciális magányról beszélt. A legalapvetőbb magányosság mindannyiunk osztályrésze, ez az egyedüllét mágneses északi pólusa: az egzisztenciális magány minden ember adottsága. Ez az, amiért egyszer csak borzadva rádöbbenünk, hogy soha nem érthetjük meg teljes mértékben a többi embert, és ők sem érthetnek meg teljesen minket. Rájövünk, hogy egyedül halunk meg, és hogy az életünknek a nagy egészhez viszonyítva vajmi kevés jelentősége van. Az éjszakai égbolton táncoló csillagok emlékeztetnek arra, hogy az ember egy végtelenül apró porszem a hatalmas univerzumban. Az ilyesfajta gondolatok jellemzően tinédzserkorban foglalkoztatnak bennünket; ezek az elképzelések alkotják a költészet és az irodalom tárgyát, és állnak a világ nagy vallásainak középpontjában is. Döbbenetes és abszurd belegondolni, hogy itt élünk ezen a bolygón, tudva, hogy mindannyiunkra a halál vár.

A magányt gyakran úgy definiálják, mint „a társtalanság és a kirekesztettség érzését”, ám hogy ez valójában mit jelent, az már kevésbé világos. Mi végre kellenek a társas kapcsolatok, és mitől érezzük úgy, hogy ki van elégítve a közösség utáni vágyunk? A magányosság ráadásul nyilvánvalóan köthető bizonyos konkrét helyzetekhez, amilyen például az iskolaváltás, a munkahelyváltás, az új helyre költözés vagy valamilyen intézménybe kerülés. Az ember minden életszakaszban, minden nagyobb változás során ki lehet téve annak, hogy elszigetelődik a környezetétől. Ez azonban nem feltétlenül van így. Én sem így érzem, én szeretem a változást.

Itt arra keresem a választ, hogy honnan ered az életünket ellehetetlenítő magány, a köztünk lévő szakadék, mindaz, ami minden ok nélkül elválaszt minket egymástól. Az a magány, ami miatt Pindur bezárkózik, ha a Jégrém bömbölni kezd az éjszakában, az a magány, ami miatt összerezzen a mesebeli böngészek lépteire. Ez a fajta magány valóságos rejtély a tudósok számára, így előttem is az. A magányosság minden társadalmi osztályban előfordul, és mindenféle embert érint. A világjárvány előtt is ismert volt, hogy a norvég lakosság 20 százaléka magányos. Az igazán aggasztó adat, hogy a fiatalok körében az elmúlt évtizedekben folyamatosan nőtt az elszigetelődés. A Covid alatti lezárások következtében Norvégiában ijesztően megnőtt a magányos fiatalok száma, és most a járvány utóhatásaként ez az arány a 16 és 19 év közötti fiatalok körében eléri a 70 százalékot. De már ezt megelőzően is számos elképesztő adat jelent meg arról, milyen általános dolog a magányosság. Az Egyesült Királyságban a felnőttek több mint 75 százaléka érzi magát állandóan vagy nagyon gyakran magányosnak. A BBC felmérése szerint a 65 év feletti britek fele azt állítja, hogy egy háziállat vagy a televízió a legjobb barátja. A brit hatóságok becslése szerint a magány évente 35 milliárd fontba kerül a társadalomnak, ami miatt Theresa May, az akkori miniszterelnök 2018 januárjában kinevezte az Egyesült Királyság első magányügyi miniszterét, Tracey Crouchot. Ettől azonban a probléma még nem oldódott meg. A Cigna nemrégiben végzett felmérése szerint az amerikaiak közel 60 százaléka úgy gondolja, hogy nincs igazán közeli ismerőse. A latinók és az afroamerikaiak körében ez az arány magasabb. Dániában, Ausztráliában és az Egyesült Királyságban nagyszabású kampányt indítottak a magány ellen, a számok ezzel együtt folyamatosan emelkednek. A világjárvány miatt ráadásul minden ilyen kezdeményezést ideiglenesen le kellett állítani.

Éppen azon a helyen, ahol életünk nagy részét töltjük, érezzük magunkat leginkább elszigetelődve. A munkavállalók közel 80 százaléka állítja világszerte, hogy nem kötődik a munkahelyéhez, 60 százalék nem szereti a munkáját, 19 százalék pedig egyenesen boldogtalan. Az amerikai munkavállalók 40 százalékának egyetlen barátja sincs a munkahelyén – és ez a szám várhatóan növekedni fog, mivel egyre többen dolgoznak otthonról. Ráadásul a szervezetekben, klubokban és szabadidős tevékenységben való részvétel is egyre csökken, ahogy arra Robert Putnam 2000-ben megjelent, Bowling Alone (Egyedül bowlingozni) című könyvében rámutatott. Az Egyesült Államokban az 1970-es évek óta 25–50 százalékkal csökkent a szervezett tevékenységekben való részvétel. Putnam szerint a társadalmi kötelékek megszűnése veszélyezteti a demokráciát.

A magány főleg a városi életre jellemző, holott pont itt vagyunk a legközelebb egymáshoz. A városlakók körében hamarosan akár 70 százalékra is növekedhet a magányosan élők száma. Úgy tűnik, ez a jelenség a városok szerkezetéből fakad, mert pont a sűrűn lakott helyeken él több magányos ember. Ez nem logikus, hiszen az emberek közelsége miatt éppen hogy csökkennie kellene a társtalanság érzésének. Olivia Laing a következőket írja A magányos város: Kalandozások a magány művészetében című könyvében: „Magányosak bárhol lehetünk, de a magány különleges ízét az adja, ha egy városban élünk, és sok millió ember vesz minket körül.” A magányosság láthatólag azokban az országokban a legjellemzőbb, ahol az emberek nem bíznak egymásban, mint például az Egyesült Államokban. Ez az elmélet azonban nem magyarázza meg a helyzetet, mert még ott is, ahol a felmérések szerint az emberek nagy bizalommal vannak egymás és a körülöttük lévő társadalom iránt, mint például Japánban, jellemző a szociális elszigetelődés, sőt még elterjedtebb, mint máshol. Vajon a nagyvárosok magányos tömegei úgy vannak vele, mint Pindur, aki annyira nem bízik a környezetében, hogy már a kívülről beszűrődő zajok is rettegéssel töltik el? Miért félünk ennyire egymástól, és hogyan lehetne megnyugtatni Pindurt? Miből adódik, hogy egyesek életük során alig tapasztalják meg a magányt, míg másokat belülről fölemészt ez az érzés?

Azt hiszem, a férjem erre a rejtelmes magányra célzott a konyhaasztalnál, erre a megfoghatatlan érzésre, ami a lelkemet rágja, és nem hagy nyugodni. Mert hiába vagyok körülvéve emberekkel, mégis egyfajta rettegés tölt el. Attól félek, hogy elvesztek valamit, hogy mások elítélnek, vagy hogy nem vagyok elég jó. Szorongok, hogy mások nem szeretnek és nem fogadnak el olyannak, amilyen vagyok. Ám ezt ugyanolyan nehéz megfogalmazni, mint azt a homályos, kellemetlen érzést, ami Tove Jansson könyvének olvasásakor fogott el. Miből fakad ez az érzet?

Rádöbbentem, hogy ahhoz, hogy megragadjam a magány lényegét, elsősorban azt kell megértenem, mi köt össze bennünket egymással. Rá kell jönnöm, mit jelent valódi kapcsolatot teremteni más emberekkel: hogyan kapaszkodunk egymásba, hogyan burkolódzunk egymásba, mintha meleg takarók és paplanok volnánk. Mert ez azt is elárulja, miért hidegülünk el egymástól. Fel kell tárnom mindent, hogy megértsem magamat, és legfőképpen azt, hogy mit eredményezett a világjárvány, amely miatt a világon mindenki elszigetelődött. Mintha 2020 elejétől mindannyian – közel 8 milliárd ember – egy nagyszabású kísérlet részesei lettünk volna. Be voltunk zárva, gyakran csak az interneten keresztül tartottuk a kapcsolatot, ami nyilvánvalóan változást okozott bennünk; látszott, hogy nem elég online találkozni, vagy csak egy hangot hallani a telefonban. Többre van szükségünk!

{1} Bogdán Ágnes fordítása.