Varga Gy. Brian

Két nap az élet

Várbalogi történetek

Varga Gy. Brian: Két nap az élet

©Varga György

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/vgbrianwriter/

A történet valamennyi szereplője kitalált személy, bármilyen egyezőség a valósággal csupán a véletlen műve.

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156454249

mobi ISBN: 9786156454256

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Tartalomjegyzék

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

EPILÓGUS

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ

Egy

A szombat délután forróságát csak a könnyű nyári szellő enyhítette. Napok óta tartott a hőség, az aszfaltos út távoli képe hullámzott a levegőben. Sokan a hűs lakás menedékébe húzódtak, így nem csoda, hogy a falu utcái kihaltnak tűntek. A nemrég zölden burjánzó fű megsárgult, kiszáradt; fakóságának csak az itt-ott elterjedt folyondár kerek, fehér virága kölcsönzött némi színt. Az út és a földek száraz pora mindenre rátelepedett, mint egy halványszürke fátyol, melyet csak a rég áhított eső mos majd le.

A főutca olvadozó útján régi, rozogának tűnő traktor vonult végig, rozsdás bálázót és szalmával teli pótkocsit vontatva maga után. Zajfelhőjével nemcsak a csendet zavarta meg, hanem a három lányt is, akik az udvaron játszottak. Gyorsan lekerült a gumipertli a lábukról, elvonultak a nagy cseresznyefa árnyékába. Míg egyikük a gumiköteget hajtogatta össze, a másik arcára megkönnyebbülés ült, hogy édesapja megzavarta őket, és végre visszamehetnek a szobába; a harmadik mindeközben titkolt csodálattal bámulta a traktor után ballagó fiút, kinek arcát összemaszatolta a veríték és a por elegye. S mikor a fiú visszanézett rá, a lány gyorsan lesütötte a szemét és elpirult.

Nyílt a barna parkettás ajtó, Ria néni lépett ki.

– Hú, de meleg van – jegyezte meg. – Nikolett, látom, te se nagyon bírod. – A lány szégyellősen elmosolyodott. Válaszul a fejét rázta, pedig nem a melegtől volt piros az arca. – Leszedem a ruhákat, aztán készítek nektek limonádét.

Útja azonban nem a szárítókötélhez, hanem az udvar hátsó részébe vezetett. Orrát megcsapta a már megszokott trágyaszag, melynek forrása bal oldalt, a melléképület takarásában tornyosult. Szemben vele karám terült el nagy betonvályúval az egyik felén, most még üresen; hat óra előtt hajtják majd haza a teheneket. Géza, a férje éppen a traktorral próbált úgy helyezkedni, hogy a pótkocsiról minél könnyebb legyen a bálákat lerakodni. A fia, Zolika a már megkezdett kazal mellett állt, integetve irányította az apját, meddig tolasson hátra. Az asszony odaszólt a fiúnak, menjenek előre kicsit pihenni, majd indult, hogy leszedje a megszáradt ruhákat.

Miután az utolsó darabok is a nő karján pihentek, a három lány követte Riát a házba. Az asszony beszórta az egyik szobába a ruhákat, majd a konyhába ment. Üvegkancsót vett elő, hozzá három poharat, citromlevet, cukrot, jégkockát a hűtő fagyasztójából.

– Mennyivel jobb idebent – jegyezte meg a nő, miközben vizet töltött a kancsóba. A lányok helyeseltek. Körbeülték a virágmintás viaszosvászon terítővel letakart asztalt, akár a napköziben ebédnél.

Miután megitták a kellemesen hideg limonádét, visszavonultak a szobába, s mialatt Szilvike legújabb Barbie magazinjából saját ruhatervezésükhöz próbáltak ihletet meríteni, Ria néni összehajtogatta a magukét a másik helyiségben. Szilvike bekapcsolta a magnót, és a Backstreet Boys érzelmes dalai csendültek fel. Arról beszélgettek, kinek melyik srác tetszik. Nikolett csendben maradt. Egyelőre nem akarta elárulni a titkát, mert nem tudta, Szilvike miként reagálna rá. Ő csak a zenéjüket szereti, mondta. Miután Ria néni kiment, Szilvike bevallotta, ő minden este lefekvés előtt – természetesen csak akkor, ha egyedül van a szobában – csókot nyom Brian szájára. A másik két lány kuncogott.

Rajzoltak. Szilvikének jó kézügyessége volt, igaz, a másik két lány sem maradt el sokkal tőle. Nikolett papírra vetett lányalakja aránytalan lett túl hosszú kezével és kissé nagy fejével, a ruha viszont, melyet tervezett neki, hármuké közül a legkreatívabbra sikerült. Timi nem rendelkezett akkora fantáziával; látszott, hogy az általa megrajzolt ruha több, a magazinban szereplő képből tevődik össze. Habár majdnem tökéletesen lemásolt egy-egy fodrot, felsőrészt, az összhatás így mégis óriási kavalkád lett, amin végül hangosan nevetni kezdtek.

Időközben bejött Ria néni, hogy Zolikának tiszta ruhát vigyen ki a fürdőszobába. Szilvinek és Zolikának közös szobájuk volt, mindkét gyerek legnagyobb bánatára. Teljesen más volt az érdeklődési körük, és ez sok vitát szült köztük, de a család anyagi helyzete nem engedte meg a ház bármiféle alakítását.

A lányok összepakoltak, Szilvike kikapcsolta a magnót. Úgy döntöttek, elmennek biciklizni. Csak óvatosan, intette őket Ria néni. Ugyanakkor hálás is volt, mert Zoli így legalább tudott egy kicsit pihenni anélkül, hogy újabb vita kerekedett volna.

Elindultak, hogy a másik két lány is magához vegye a kerékpárját. Szilvike színes gyöngyökkel díszítette a küllőit, melyek közben hangosan kopogtak, ahogy fel-le csúszkáltak a fémszálon. Filmekről, könyvekről beszélgettek. Szilvi nagyon szeretett olvasni, ahogy Nikolett is. Timi nem annyira. Őt jobban érdekelték a délutáni filmsorozatok, amiket gyakran a nagymamájával együtt néztek meg. Szilvi megígérte Nikolettnek, hogy kölcsönad majd neki egy könyvet, amint végez vele. Nikolett viszont szerette inkább megvenni a könyveket, javarészt ugyanazokat, amelyeket Szilvike polcain látott. Szilvit néha zavarta, hogy a barátnője utánozza, ugyanakkor örült is, amiért volt kivel megbeszélni az olvasmányait.

Timiék drótos kerítésén belül két tacskó kutya ugatott, bár inkább örömüket fejezték ki, mintsem az idegenek iránti haragjukat. Jól ismerték a másik két lányt, hiszen gyakran mentek át egymáshoz, főleg hétvégén és tanítási szünetekben. Szilvi és Nikolett nem mentek be, kint vártak az udvaron, míg Timi beszólt a szüleinek, hogy elmegy a barátnőivel. Néhány perc múlva azonban csalódott arccal lépett ki az ajtón.

– Vendégeket várunk estére, és nem mehetek el.

– És ha mi kérdeznénk meg? – Nikolett nagyon szeretett mások ügyeiben eljárni, az iskolában is gyakran előfordult, hogy ő vitte a szót.

– Akkor sem mehetek. – Timi nem is akarta, hogy a másik lány megkérdezze, mert tudta, anyja e tulajdonsága miatt kotnyelesnek véli Nikolettet.

Elbúcsúztak, majd elindultak visszafelé, mert Nikolették a másik, Timiékével párhuzamos utcában laktak. Épp a kereszteződéshez értek, mikor Szilvi felvetette, ne menjenek-e inkább görkorcsolyázni. Timinek nem volt, s most, hogy otthon kellett maradnia, a másik két lány nem érezte azt, hogy kihagyják a szórakozásból.

Az iskola hátsó kapuján mentek be. Leültek a sportpálya mellett álló két pad egyikére, lábukra csatolták a görkorcsolyát. Szilvi felvette a védőfelszerelését, mert félt a sérüléstől; ő nem volt olyan ügyes, mint barátnője. Elindultak, körbe-körbe mentek, egyszerű figurákat csináltak.

Ahogy a nap lefelé gördült az égbolt aljára, úgy vetült a pályát szegélyező akácfák árnyéka rájuk. Már nem volt olyan meleg, kellemesebbé vált a levegő. Nemsokára a pályával szomszédos tejcsarnok is kinyitott, és jöttek az asszonyok a súlyos kannákkal, melyeket a biciklijük után kötött kiskocsiban húztak. Nemsokára Ria néni is megjelent, Szilvike mosolyogva integetett neki. Miután az asszony kiürítette a kannákat a hatalmas kádba, beszélgetett néhány percig valakivel, s mielőtt együtt elindultak volna hazafelé, odakiáltott a lánynak, ne maradjanak sokáig.

Nem sokkal később megjelent Zolika, kezében a gördeszkájával. Húga a szemét forgatta, mikor meglátta: nem örült az érkezésének.

– Hahó! – szólt oda nekik, s majd a pálya széléhez érve rögtön rápattant a deszkára. Szilvike nem felelt neki, úgy tett, mintha észre se vette volna. Nikolett visszaköszönt. Néhány percig csak a kerekek surrogása hallatszott, meg a gördeszka hangos koppanása, ahogy Zolika gyakorolt néhány trükköt, több-kevesebb sikerrel. Aztán mikor úgy esett, hogy a fiú éppen a lányok útjában kényszerült megállni, Szilvike undokul odaszólt neki:

– Minek jöttél? Zavarsz minket.

– Az utcán nem tudok gyakorolni – felelte egyszerűen Zoli.

– Maradj otthon pihenni!

– Nem vagyok annyira fáradt.

A vitának egy három fős társaság érkezése vetett véget. Két lány jött, hajuk vállig érő volt és egyenes, mint a szög, egy-egy tincs mindkettőnek vörös rúzzsal áthúzva; a melír olcsóbb, kislányoknak való megoldása volt. Pólójuk elejét a Szilvikéék által is olyannyira kedvelt fiúbanda képe díszítette, mindkettőn ugyanaz a csapat, de más fotóval. Ez volt az egyetlen dolog, ami megkülönböztette őket egymástól, máskülönben teljesen egyformák voltak. Mögöttük lépdelt túl nagynak tűnő korcsolyájában egy fiú is, náluk idősebbnek látszott, tizenhat-tizenhét évesnek. Idegenek lévén nem köszöntek egymásnak. A fiú ügyesen bánt a görkorcsolyával: ugrált, forgott, hátrafelé gurult, s mozdulatai olyan kecsesek voltak, mintha tánckoreográfiát mutatott volna be. Az ikrek is próbálkoztak, de kevesebb sikerrel.

Szilvike, Nikolett és Zoli félrevonultak pár percig a padra, mikor a három idegen gyerek megérkezett, de mivel nem ücsörögni jöttek ki, egy idő után fogták magukat, s mint előtte, elindultak körbe-körbe; egy ekkora pályán megférnek többen is. Zoli kissé vonakodva indult neki: a húga és annak barátnője előtt nem számított, mennyire nem tud gördeszkázni, most azonban, mikor egy egyszerűbb figura sem sikerült neki, a füle tövéig elvörösödött.

– Ez még nem nagyon megy – jegyezte meg a másik fiú némi gúnnyal a hangjában.

– Csak most tanulgatok – felelte Zoli.

A következő pillanatban műanyag koppant a betonon, majd valaki feljajdult: az egyik iker feküdt a földön, de nem történt nagy baj, mert nevetett közben. Szilvi és Nikolett azonban épp csak ki tudták kerülni, megakadályozva az összeütközést. Megálltak. Szilvike visszafordult, de a lány addigra nagy nehezen feltápászkodott; korcsolyával a lábán nem volt egyszerű mutatvány.

– Nem esett bajod? – aggodalmaskodott Szilvi. A másik lány a fejét rázta, majd lassan elindult. Szilvike követte. – Jó a pólód – jegyezte meg.

– Te is szereted a Backstreet Boyst? – Szilvi bólintott. – Ki a kedvenced?

– Brian – vallotta be pironkodva a kislány.

– Szerelmes vagy belé?

– Nem – felelte bizonytalanul Szilvike.

– De az! – szólt Zoli, aki hallotta a beszélgetést. – Lassan kikopik a papír a falon, annyit csókolgatja a posztert – harsogta, mire a többiek elnevették magukat.

Szilvike megsértődött, sírva fakadt.

– Utállak, és te vagy a világ legrosszabb testvére! – vetette oda bátyjának, de a sírástól alig lehetett a szavát érteni. Aztán a könnyeit törölgetve elment.

Az idegen lány megkérdezte Zolikát, testvérek-e, s mikor az igennel felelt, megkérdezte, sűrűn előfordul-e köztük hasonló eset.

– Még rosszabb is – mosolygott zavarában a fiú.

Nem beszélgettek ezután. Néhány perc elteltével a három idegen gyerek is távozott a pályáról.

Nikolett azon tanakodott mindeközben magában, nem lett volna-e helyesebb, ha inkább Szilvike után megy, elvégre mégiscsak a barátnője. De ott maradt Zoli, akinek a társaságától hevesebben dobogott a szíve. Szilvi majd úgyis megnyugszik, zárta le végül a dolgot magában. A fiúnak azonban a szemére vetette: nem volt szép dolog így viselkedni. Ennek a három idegennek semmi köze ahhoz, hogy ők kit szeretnek. Zoli igazat adott neki, s az arcára kiült a megbánás. Ha hazaér, bocsánatot kér a húgától, mondta.

Beesteledett. Az egyre hosszabbra nyúló árnyékok a végtelenbe vesztek, a horizont narancsos fényének ragyogása megfakult, jelentéktelen szürkébe hajlott. Tücsök ciripelt valahol az udvar túloldalán a sovány akácfák egyike alatt. A futballkapu hátsó sarkánál pók ereszkedett alá, finom hálójával csapdát állítva a beletévedő rovaroknak. A tejcsarnok már rég bezárt, az utca korábbi gyér forgalma szinte a semmire apadt. A közeli kocsma teraszán férfiak hangoskodtak, s mikor Nikolett és Zoli elhaladtak mellettük, néhány másodpercre elhalkultak. A két gyerek illedelmesen odaköszönt nekik, de volt, aki a sörösüvegre vagy a pohárba meredve nem válaszolt. Aztán ahogy távolodtak, úgy erősödött fel a hangzavar. Ők ketten nem beszéltek sokat. Nikolett zavarban volt, Zoli pedig nem tudta, mit mondjon. A kereszteződésnél is csak elköszöntek egymástól. A lány néhány lépés után megállt, visszanézett. A fiú alakja már eltűnt a házsor takarásában.

Ahogy lépdelt a házuk mellett a keskeny járdán, Nikolett anyja félhomályba burkolózó alakjára lett figyelmes a hintaágyon. Letette a görkorcsolyáját a bejárati ajtó mellé, odament hozzá. Az asszony papír zsebkendőt szorongatott a markában. Orra pirosságát eltakarta a szürkület, de rekedtes hangja elárulta, hogy jó ideje itt zokog.

– Későn jöttél – szólt Nikolettnek már-már inkább gyengéden, mint megrovón.

– Elszaladt az idő – vont vállat a lány. Zavarban volt. Ritkán látta anyját sírni, ilyenkor nem tudta, mit mondjon vagy tegyen. – Kinga ma sem alszik itthon? – érdeklődött nővére felől gyanútlanul, mire a nő megint sírásba fogott.

– Elköltözik – préselte ki magából, s nagy sokára nyugodott meg újra.

Nikolett meghökkent. Habár Kinga egy ideje mondogatta, hogy ő nem szeret itt élni, mégis fájdalmasan hamar és hirtelen érkezett el a költözés napja. Kingának már barátja is volt, s most vele költözik össze a fiú apró lakásába. És bár még csak a bejelentést tette meg, mind Zsuzsa, mind Nikolett lelkében egyszeriben hatalmas űrt jelentett a neve.

Hogy ne sírja el magát, másra terelte a szót. Megkérdezte anyját, evett-e már.

– Nem. Téged vártalak.

– Akkor menjünk.

Mialatt a bejárati ajtó felé lépkedtek, Zsuzsa pillantása a ház előtti virágoskertre tévedt. Elfelejtett locsolni. A sötétségben nem látta már a kókadozó fejeket, de nem is akart ezzel foglalkozni. De ó, jaj, a virágok, jutott eszébe hirtelen. Megígérte, hogy visz belőlük a templomba, de Kinga bejelentése mindent kiűzött a fejéből. Másnap korán kell kelnie, határozta el. Először meglocsolja őket, s ha felélednek a virágok, vág valamennyit. Talán még nem lesz késő.

Kettő

Mire leszállt az éj, nagy csend telepedett a falura. Nem sokkal korábban jött be az utolsó buszjárat, utasa alig volt, csak két csalódott fiatal, akiknek idejekorán kellett hazatérniük a buliból. A délutáni szél elállt, a némaság már-már kísértetiesnek hatott. Az ég fekete fátylát ezüst csillagok pettyezték, a hold fehér tányérja most sötétségbe burkolózott: újhold volt.

Hirtelen macskák veszekedésének éles sikolya hasított a csendbe. Alakjukat senki nem látta, de a ház ablakában, ahol eme éktelen zaj támadt, egy idős férfi alakja jelent meg a televízió kék fényének sziluettjében. A nagy melegben sokan éjjel szellőztettek, mint ahogy az öregember is, így elég volt odaállnia, hogy elzavarja a macskákat. Mikor megbizonyosodott a csendről, kiment a mosdóba. Szeme sarkából látta, hogy odakint megint béka ugrál a járdán, mire a bajsza alatt morgott valamit. Dolga végeztével visszament a szobába, lekapcsolta a tévét. Amikor végigvonult az utcán a teherautó, már aludt.

Légrádi Teofil atya nagyokat sóhajtva üldögélt diófa íróasztala mellett. Papír hevert előtte, kezében toll, melyet egyre csak az ujjai közt forgatott; ha valaki látja, elámul rajta, milyen tehetsége van e mutatványhoz. A nagy meleg azonban minden más tekintetben megviselte őt is: sűrű barna haja csapzottan tapadt homlokára, ingének hónalját verejtékfoltok sötétítették el. Hiába nyitotta ki a paplak minden ablakát, a levegő mintha meg se mozdult volna: kint is, bent is ugyanolyan meleg volt.

Teofil atya éppen a másnapi prédikációját próbálta megfogalmazni, ám a hőség teljesen eltompította elméjét. Egy ép gondolat nem sok, annyi se jutott eszébe. Még így is, hogy nem tudott elmerülni Isten szavainak papírra vetésében, összerezzent, amikor megcsörrent a telefon. Várta ugyan a hívást, szíve mégis hevesebben vert, mint minden eddigi alkalommal, mikor István jelzett neki, hogy mehet. Lerúgta hát papucsát, helyette kényelmes bőrszandált húzott, és útnak eredt. Árnyként suhant végig a néptelen utcán, léptei nesztelenek voltak, mint a macskáké, melyeket az öregember korábban elzavart. Télen, mikor esténként tett egy-egy sétát, hogy kicsit kimozduljon otthonról, a csillagokat nézte. Most azonban eszébe sem jutott, hogy az eget kémlelje, csak ment, hogy minél előbb túl legyen az egész dolgon.

Mire odaért a templomhoz, az ajtó már nyitva állt. Teofil belépett az előtérbe. Balról zseblámpa fehér fénye hasította át egyenes sávban a benti feketeséget. Tompa huppanás hallatszott abból a helyiségből, ahol lépcső vezetett a toronyba, és ahova nemrég szerelték be az elektromos harangozóberendezést. A lámpa a kistemplomnak nevezett elülső helyiség oltárán hevert. Télen fűtés híján itt tartották a szentmisét, mert nem volt olyan hideg, s az összebújó hívek e kis térben jobban érezték magukat, mint odabent szétszóródva a hosszú padsorokban.

Hunyady István dobozokat pakolászott. A fiatal fiú látszólag elkötelezett híve volt a vallásának, valójában azonban csak azért látogatta a templomot, hogy ne kelljen annyi időt otthon töltenie anyjával és a négy testvérével. Neki ugyanis nagyratörő tervei voltak: kiszabadulni e porfészekből, sok pénzt keresni, vagy így, vagy úgy, és olyan életet élni, amelyet gyerekként elképzelt magának. Nagy, belvárosi lakásról álmodott, hétvégi házibulikról, barátokról, akik nem tudják nélkülözni a társaságát. Fontosnak akarta érezni magát, befolyásosnak, aki sok mindent megkaphat, amit szeretne. Jelenleg egy üzletben volt raktáros, de bízott abban, hogy a Jóisten feljebb viszi még az ő dolgát. Ennyiben merült ki a hite. Teofil atyában társra lelt e szempontból: neki éppen olyan nagyratörő vágyai voltak, mint a fiúnak. Új autót, szép házat akart magának, esetleg egy-egy utazást is. S ha kérdezték volna, honnan van, a válasz egyszerű: az egyházmegyétől. Elvégre Isten szolgái nem élhetnek úgy, mint a koldusok.

– Hamar ideért – jegyezte meg a papnak köszönés nélkül. Az atya odament, segített átcsoportosítani a dobozokat egyik helyről a másikra. István raktáros lévén el tudott csalni néhány darabot az árukészletből, és az egyik biztonsági őrrel összefogva kihozatta az árut a bolt udvarából. Azóta pedig, hogy mindezt elkezdte, lelkesebben járt bevásárolni is – a templomba. Anyja mit sem sejtett erről, s mivel még ő viselt gondot az egész családra – segítve ezzel legidősebb fia anyagi helyzetét, hogy az félre tudja tenni keresete minden forintját –, hétvégenként a kezébe nyomta a pénzt, menjen el a boltba. István ment is, de jóformán csak a kenyeret és más, hamar romlandó élelmiszert vett. Minden egyéb megtalálható volt a templomban, így aztán a fiú jól járt: a vásárlásra szánt összeg nagy része a szobájában dugdosott rozsdás teásdobozba került. Teofil atya első ízben megbotránkozást színlelt, s kis híján elüldözte a templomból a fiút: aki lop, az be ne tegye ide a lábát. Titkon viszont alig várta, hogy ő maga is részesülhessen e sok földi jóból. István csűrte-csavarta a szavakat, Teofil meg jó darabig kérette magát, fenntartva a lelkiismeretével küszködő pap látszatát, de végül engedett a fiúnak, s közben hangosan Isten bocsánatáért esedezett.

Csokoládésdobozok kerültek a régi padlóról a lépcső alá, s az egyik mögül egér futott el a sötétbe.

– Remélem, nem rágta ki – forgatta meg rögtön a dobozt a lámpa fénycsíkjában István. Nem volt rajta nyoma kárnak. A mellette lévő papírzacskók egyikéből azonban vékony csíkban folyt ki a kristálycukor. – A fenébe! – kiáltott fel, s rátette a lépcső alatti halom tetejére. Majd másnap mise után összetakarít, gondolta.

– Isten házában vagyunk – jegyezte meg csendesen Teofil.

– Elnézést, atyám – felelte kissé gúnyosan István.

Miután végeztek, kimentek. A talpukra ragadt cukor ropogott a kövön. Nem beszélgettek egymással, mindketten a saját gondolataikba merültek, elbújva a sövény árnyékába. A templom mögötti ház kertjében bagoly huhogott a nagy fenyőfa egyik ágán. Szellő suhant végig a közeli gesztenyefák lombjai közt, a levelek halk susogásba kezdtek általa. A buszmegállónál zacskó zörgött, majd újra megpihent a porban.

Majdnem éjfélt ütött az óra, mikor az autó megérkezett. Bekanyarodott a templom előtt, ahogy a menetrend szerinti busz minden induláskor, szemben a villanyoszloppal megállt, majd onnan tolatott vissza, minél közelebb legyen a vaskapuhoz. A sofőr kiszállt, Istvánnal kezet fogott, Teofilnak odavetett egy hanyag „dicsértessék”-et. Mikor kinyílt az autó hátsó ajtaja, az atya megkönnyebbült: ezúttal kevesebb termék érkezett, mint általában. Nehéz volt már ennyi mindent elraktározni, és Teofil aggódott, nehogy valaki észrevegyen valamit. Aggodalma azonban feleslegesnek bizonyult, hiszen Istvánon kívül senki illetéktelen be nem tette a lábát olyan helyekre, ahova nem volt szabad. Az idős asszonyok és férfiak csak a lelki békéjük miatt jártak ide, a fiatalabb asszonyok miatta – tudta jól, hiszen tisztában volt külső adottságaival –, és eszükbe se jutott, mit rejthetnek a templom eldugott helyiségei. Ahogy a sofőr adogatta a kezükbe a raktér tartalmát, az atya még mit sem sejtett arról, mit hoztak, csak mikor már Istvánnal pakolásztak a templomban, akkor vette észre a zseblámpa fényénél, egy-egy doboz mit ábrázol: márkás szerszámok, neves csokoládék, drága parfümök érkeztek. S hogy mindez ne legyen elég, néhány dolognak új helyet kellett keresni, mert ahova eredetileg szánták őket, oda már nem fértek el. István nem zavartatta magát, belépett a kistemplom túlsó végén lévő üveges ajtón. Pók mocorgott a hirtelen támadt fénytől, s szinte meg lehetett odabent fulladni: a kis helyiség levegőtlen volt, állott szag töltötte be. A mennyezetről már rég lehullott egy darabon a vakolat, de egyelőre nem szántak pénzt a felújítására. István a gyóntatószék belső oldalához helyezte a dobozt – tudta, ott nem látja meg senki, az atya pedig amúgy is tud róla. Így esett hát, hogy miközben Teofil bűnök alól oldozott fel híveket, ő maga a saját bűnének jelét érezte a lábai előtt.

A meleg éjszakán szinte verejtékben úszva ment haza. Nagyokat lépett, mert mint ilyenkor minden alkalommal, valamiért azt gondolta, folyton bámulja valaki hátulról. Mikor azonban megfordult, csak a sötétséget és a lámpák halványfehér fénykörét látta.

Miután hazaért, lerúgta a szandálját a többi cipője mellé, melyek szanaszét hevertek a cipősszekrény körül. Felette fogas volt, rajta egy nagy, fekete esernyő meg egy kardigán, ami még a múltkori hűvös idő után maradt ott. Mezítláb bement a konyhába, talpa csattogott a hideg járólapon. Vizet eresztett egy pohárba, s jót húzott belőle. Az egyik szék lábánál hangyák mászkáltak a délután elfogyasztott sütemény aprócska darabja körül.

– Lakjatok jól ti is – mondta a pap fennhangon, aztán ment a fürdőszobába, levetett ruháját a tárcsás mosógép melletti kosárba dobta, majd beleállt a régi fehér kádba, s lezuhanyozott. Jót tett neki a langyos víz, ellazította. Teljesen megfeledkezett a prédikációról, és már éppen lefeküdni készült, mikor eszébe jutott, hogy nem írta meg. Egy pillanatra elfogta a méreg, de nem hagyta, hogy eluralkodjon rajta. Nagy levegőt vett, majd leült az asztalhoz, és a toll szinte repkedett a papíron.

Néhány órával azután, hogy Légrádi Teofil atya ihletet kapott a prédikációjához, a falu szélén húzódó utca egyik házának kapuján egy asszony lépett ki. Megszűnt az éji feketeség, a csillagok már elhalványultak, de még épp csak szürkült; az a hajnali óra volt, mikor az emberek álmaik végtelen tengerében úszva éltek át különféle élményeket, melyekre, ha nem felejtették el az ébredéssel, mosolyogva vagy viszolygással emlékeztek vissza. Az asszony az enyhe hajnal ellenére vékony selyemkendőt viselt a fején, lábán pedig könnyű nyári cipőt, amiben hangtalanul lépkedett. Kezében kosár volt, nagyobb, mint amivel bevásárolni megy az ember. Magas oldalától nem lehetett belelátni, de a nő, ahogy haladt, egyre csak bele-belenézett. Homlokáról nemsokára verejték csurgott, ősz szálakkal tarkított szemöldöke védte csak attól, nehogy marón a szemébe folyjon. Ideges volt, s bár egyre csak mondogatta magában, hogy ilyenkor senki sincs még ébren, titkon rettegett attól, hátha mégis meglátja valaki.

A töredezett járdán rossz volt menni, s máskor bizonyosan figyelt volna, hova lép, de most nagy sietségében elmulasztott a lába elé nézni. Apró gödröcske volt csupán, de a széléről belebicsaklott a lába, s a kosár nehézsége miatt majdnem elvesztette az egyensúlyát.

– Jaj, csak fel ne ébredjen! – suttogott el egy fohászt az asszony. Éles fájdalom hasított a bokájába minden lépésnél, mely lassabb haladásra kényszerítette. Továbbra is csend volt.

Többnek érezte az időt, mint amennyi valójában eltelt, mire a narancssárga telefonfülkéhez ért. Ott letette a kosarat, megtámaszkodott. Muszáj volt pihentetnie a lábát. Lerakta maga mellé a garabolyt, nagy levegőt vett. Szemből a kocsma sötét ablakai álmosan bámultak vissza rá. Távolról autó zaja ütötte meg a fülét. Mielőtt odaért volna, az asszony a kosárral együtt a telefonfülke takarásába húzódott. Miután elhalt a zúgás, előmerészkedett, és folytatta útját. Elhaladt a vegyesbolt előtt, mely aznap zárva volt, majd az óvoda következett, aminek udvarán nemrég festették le piros és fehér színnel a mászókákat, aztán a kultúrház magas, tujákkal takart épülete előtt lopózott el, végül a polgármesteri hivatal került sorra.

Az asszony átment az úton. Megszokásból körülnézett, bár a kihalt utcán nem volt szükség eme óvatos mozzanatra. A fekete vaskapu panaszos nyikorgással nyílt ki. A nő megállt egy pillanatra, felnézett a templom ajtaja feletti Mária-szoborra. Furdalta a lelkiismerete, de tudta, ez a legjobb, amit tehet. Odasántikált az ajtóhoz, letette a kosarat. Nehezen vált meg tőle, de nem időzhetett. Egy utolsó pillantást vetett rá.

– Isten veled, kicsim – suttogta. Pár lépés után visszanézett. – Vigyázz rá, kérlek! – intézte a szoborhoz szavait, majd zokogva elindult hazafelé.

Három

Másnap reggel Tótvári Zsuzsa korán kelt, hogy leszedje a virágokat, melyeket előző este elfelejtett. Túl a nyári napfordulón még mindig hamar eljött a reggel, a kelő nappal együtt pedig a kakasok is ékes harsonával ébresztették a falu népét. Vasárnap lévén sokan ágyban voltak még, de akadt, akit hívott a kötelesség: meg kellett etetni és fejni a teheneket, ellátni a baromfikat. A jó gazdának sosem volt pihenője, akár vasárnap, akár ünnep volt: neki mindig korán csörgött a vekker, kakasszó se kellett hozzá, hogy feltápászkodjon.

Nikolett aludt még, mikor az asszony kiment. Szobájának ablaka alatt tarka macska napfürdőzött. Kint az utcán, a villamosvezetékek egyikén galambpár burukkolt. Odabent, a barna zsalugáterek óvó árnyékában babák hevertek a szőnyegen szép sorba fektetve; alig várták, hogy Nikolett és a barátnői újból életre keltsék őket. Ám ahhoz előbb a lánynak kellett volna felkelni, ő azonban inkább csak elfordult a másik felére, és békésen aludt tovább.

Zsuzsa nem készített reggelit, a kávét sem főzte meg. A meleg éjszaka után nem volt friss a reggel, a nap pedig megint forrónak ígérkezett. Bár vége lenne már, fohászkodott a nő magában. Kerti papucsot húzott, amit nem sajnált összepiszkolni, majd a csaphoz sétált, és a félig töltött locsolókannába vizet eresztett. Sosem hagyta üresen, mert Várbalogon gyakran fújt a szél, a könnyű műanyag kannát pedig hamar elsodorta és akár össze is törte.

Az előző este elmaradt öntözés hatására a virágok hervadoztak; fejüket lehorgasztották, mintha gyászoltak volna, egynémely levelük ráncosan húzódott össze, mint a megöregedett bőr. A muskátlik persze nem voltak olyan kényesek: tűzpiros viráguk éppen olyan élénken virított, mint máskor. Zsuzsa térült-fordult a kannával. Legényrózsa, dália, liliom lengedezett a kora reggeli szellőben, illatuk messzire szállt. Amott kardvirágok hegyes levelei zöldelltek, nemsokára kinyílnak, ahogy a hortenzia is. Nem messze tőlük kálák sorakoztak, tölcsérviráguk nemrég még törtfehér színben pompázott. Leanderek hatalmas dézsában, melyek évről évre egyre nagyobbra nőttek; ősszel épp elég lesz védett helyre cipelni őket, jutott eszébe olykor az asszonynak. A másik oldalon néhány rózsabokor, vörös és sárga szirmaik már eléggé hullottak, de amott, a másik bokornál épp csak megjelentek a bimbók. De nemcsak itt voltak virágok, hanem az udvar más részében is: cserépben petúniák, begóniák, csillagvirágok. A kertben az orgona alatt citromfű nőtt. Mind csodaszép volt Zsuzsa gondoskodó keze munkájától.

A víztől minden életre kelt; úgy kívánták már, mint a sivatagban szomjazó vándor. Mikor aztán megkapták, fejüket újból büszkén emelték fel, mintha versengtek volna, melyikük szebb és illatosabb.

Zsuzsa, míg locsolt, semmire nem gondolt. Örömét lelte e tevékenységben. Meg-megállt egy-egy cserépnél, az elszáradt virágokat és a megsárgult leveleket letépkedte, s magában talán beszélgetett is velük. Ám amikor végzett, hirtelen eszébe villant az előző este, és elsírta magát. Nemsokára megint minden más lesz… Annak idején, mikor a férje elhagyta, nehéz volt beletanulnia a családfő szerepébe. Most pedig, hogy idősebb lánya elköltözik, csak ketten maradnak Nikolettel. Öregnek és elgyötörtnek érezte magát a gondolattól. De mint az életben oly sok mindent, ezt is el kellett fogadnia, mert az örök körforgást nem tudta megállítani. Megtörölte a szemét, kifújta az orrát, és bement a házba.

Felrakta a kávét, s közben készített magának egy szendvicset. Az órára pillantott. Elég korán volt még ahhoz, hogy Nikolett ne legyen fenn, mindenesetre, mielőtt elmegy, benéz majd a szobájába, határozta el. Kikészítette a miséhez a ruháját, majd újból kiment, hogy a feléledt virágokból leszedjen párat a templomba.

A csokrok a bejárat mellett hevertek selyempapírba csomagolva. Miközben Zsuzsa készülődött, eszébe ötlött, még mindig korán van, és a templomban ilyenkor nincs még senki. Kikereste a sárga bőrborítású noteszből Istvánék telefonszámát. Restelkedve kért bocsánatot a fiú anyjától a zavarásért, de jobbnak látta, mint kiabálni a kapu előtt az utcán, mert így legalább István felkészülhetett az érkezésére. Ha nem köttették volna be a telefonvonalat, más választása úgyse lett volna. Parfümöt fújt magára, épp csak egy leheletnyit, majd írt pár sort a lányának, melyben tudatta, hol van.

Istvánék nem laktak túl közel hozzájuk, és a temérdek virágot kényelmetlen volt cipelni. Ráadásul a vizes szirmok átáztatták a szürke selyempapírt, mely ezáltal hamarosan cafatokra foszlott. Az utcán azonban sehol sem volt szemetes, így kénytelen volt továbbra is a csokron hagyni, és reménykedni, hogy a reggeli szellő a könnyű papírt nem szaggatja még jobban szét és repíti tova. Ahogy haladt az úton, meghallotta, hogy az egyik háznál felzúgott a fejőgép; pár lépéssel arrébb egy asszony a kertben kapálgatott.

– Jó reggelt! – köszönt oda neki Zsuzsa hangosan.

– Jó reggelt! Hova igyekszik ilyen korán?

– A templomba viszek virágot. – S már haladt is tovább, mert mihamarabb végezni szeretett volna.

István a kapuban várta, kezében tartva a nagy kulcsot. Előző nap néhány szál virágot már elhelyezett a vázákban, s jó darabig várt is Zsuzsára, hányta szinte rögtön a szemére a fiú. Zsuzsa elnézést kért, de nem magyarázkodott; egyelőre megtartotta magának a szombat este eseményeit. Elvette Istvántól a kulcsot, majd folytatta útját a templomhoz.

A reggeli nap sugarai aranyszínbe vonták a tornyot; olyannak tűnt, mint egy izzó tűzoszlop. Galambok repkedtek körülötte, végül leszálltak az Albertkázmérpuszta felé vezető kavicsos útra. Zsuzsa, mielőtt kinyitotta a fekete vaskaput, odaköszönt a távolodó kövérkés asszonynak, aki a tejcsarnokot igyekezett kinyitni. Nem is vette észre rögtön a kosarat, csak mikor már közvetlen az ajtóhoz ért. Összevonta szemöldökét, s mikor belenézett, jobb kezével a szájához kapott, mire a papírfoszlányokba rejtett csokor kihullott a kezéből. Kapkodta a fejét ide-oda, egy pillanatig nem tudta, mitévő legyen. Elindult kifelé, aztán meggondolta magát. Felkapta a kosarat. A hirtelen mozdulatra éktelen sivalkodás támadt: felébredt a benne fekvő kisbaba.

– Ágnes! – kiáltott a tejcsarnok irányába Zsuzsa, de a másik asszony nem vette észre. – Ágnes! – próbálkozott hangosabban, s kezét nyújtva intett neki. A másik nő felemelte fejét, nem értette, mi történt, miért hívja Zsuzsa. Ugyanolyan nehézkes lépésekkel közeledett felé, mint amilyenekkel pár perccel ezelőtt a csarnokhoz ment.

– Jöjjön gyorsan, találtam egy csecsemőt!

Ágnes próbálta megszaporázni a lépteit, karjait ide-oda himbálta, de nem haladt sokkal gyorsabban előre. Fehér köpenyében olyannak tűnt, mint egy nyárközépi hóember. Mire a templom kapujához ért, szinte kifulladva kapkodott levegő után, arcát pedig rózsás pír öntötte el.

– Itt hevert az ajtóban a kosár – magyarázta hevesen Zsuzsa. – A virágokat hoztam, azért érkeztem hamarabb. Ott volt, közvetlen az ajtó előtt – ismételte.

Ágnes csak bámult rá. Egyszerű észjárású asszony volt, s most fel nem foghatta, szegény gyermek miként került a templom ajtaja elé.

Tanácstalanul álldogáltak a kapuban. Zsuzsa ajkára ezernyi kérdés tolult.

– Mióta lehet itt szegény? – aggodalmaskodott. Habár egyáltalán nem volt hideg, még éjszaka sem, a baba szemmel láthatóan jól be volt bugyolálva: apró testét puha, meleg takaró vette körül, fejecskéjét kissé nagy sapka óvta, mely alól alig látszott ki picinyke szeme. Szája most mélyvörös gödör volt, melyből fülsértő hangorkán tört elő.

– Maga nem vette észre, amikor ment az előbb kinyitni?

– Nem figyeltem – felelte Ágnes elfúló hangon.

– Vajon ki tehette ide? Senkiről sem tudok, aki áldott állapotban lett volna a közelmúltban. – Zsuzsa felemelte a kosarat, a visító csecsemőre nézett, s mintha választ várt volna tőle, megkérdezte: – Ki vagy te? – De mivel a baba nem válaszolt, csak keservesen követelte a reggelijét, az asszony tovább morfondírozott. – Nemrég tehették csak ide. Ha korábban kihozzák, éjszaka felébred, és a sírását minden bizonnyal valaki meghallotta volna. Éjjel nagy a csend a faluban, feltűnő lett volna. De vajon ki fanyalodik ilyen szörnyű tettre?

– Sok a szegény ember – mondta sután Ágnes.

– Nem hinném, hogy erről lenne szó – felelte határozottan Zsuzsa.

Nemsokára elkezdtek szállingózni a tejet hordó emberek. Mikor meglátták őket, megálltak, és néhány perc alatt népes kis csapat gyűlt össze. A csecsemő óriási felbolydulást keltett maga körül. Jó darabig senkinek sem jutott eszébe, hogy meg kellene etetni, egyre csak azt találgathatták, kié lehet, és miért helyezték a Szűzanya óvó tekintete alá. Kerékpárok és alumíniumkannák vették körbe őket, a közeli csarnok kétszárnyú ajtaja is tárva-nyitva állt.

Lassan megindult az élet a faluban: a kocsma kinyitott, néhány törzsvendég pedig már be is tért elfogyasztani a szokásos reggeli italát. Volt, aki néhány másodpercig álldogált a bejárat előtt, s tűnődött, mi lehet a templom előtt, ám a szomjúság erősebbnek bizonyult a kíváncsiságnál. Az idősebbek alkalmi ruhájukat felöltve igyekeztek a misére; egy fiatal lány a kutyáját sétáltatta, egy másik az út szélén kocogott, legújabb kedvenc sportjának hódolva. A boltos is felkerekedett a családjával, csinosan felöltözve, az asszony babakocsit tolt, de a pici az apja karján ücsörgött. Hamarosan a zűrzavar közepébe csöppentek, s akkor a kisfiú visszakerült a kocsiba, mire a csecsemőt túlkiabálva néhány percig tartó sírásba fogott. Apja hazaszaladt a kulcsért, hogy kinyissa a boltot, és hozzon tápszert és némi pelenkát, mert minden bizonnyal ez utóbbira is szükség lehet. Eleddig ez senkinek sem jutott eszébe, és Zsuzsa, aki mindvégig magánál tartotta a kisbabát, hálás köszönetet mondott neki.

Nem volt már félóra sem hátra a miséig, mikor megérkezett Teofil atya. Távolról látta a nagy csődületet, és elképzelni se tudta, mi hozta össze ennyire az embereket, mert hiszen misére a fele se járt. Ott álltak még mindig a tejeskannák, mint valami kellék egy színielőadásnál, bár, mint hamarosan megtudta, a műsor nem volt épp felemelő. S mint atya és lelkipásztor, sokan tőle várták a megoldást e zűrzavaros helyzetre. Teofil azonban nem volt erre felkészülve, és mivel eddig nem nagyon volt dolga csecsemőkkel a keresztelésen kívül, halvány fogalma sem volt, mit mondjon. Kis híján kiszaladt a száján, hogy éjfél után nem volt még ott, ám időben féket tett nyelvére, s csak bölcsen hallgatott. Valaki azt javasolta, hívják ki a rendőrséget, ők talán többet kiderítenek. Ám addig el kellett valahol látni a kisbabát. A templomban túl hideg volt, a közelben pedig nem volt olyan hely, ahova behúzódhattak volna vele.

Megkondult a harang. Teofil atya az órájára pillantott. Már rég odabent kellett volna lennie, de ebben a helyzetben ugyan ki hallgatta volna meg a misét? Mindenki a csecsemővel volt elfoglalva. Pedig olyan sokáig írta a prédikációt, s most különösen tartalmas beszéd kerekedett volna belőle. Ám még a Zsuzsa által leszedett virágok is az ajtó előtt hevertek az elázott papírban, s a templomba be nem tette a lábát senki. Mikor pedig a rendőrség megérkezett, Teofil tudta, ez már nem is fog változni azon a napon.

Zsuzsa úgy határozott, hazamegy a babával. A nagy tolongás közepette senkinek sem jutott eszébe felajánlani, hogy néhány percre hajlékot nyújtson nekik, márpedig a picit sürgősen meg kellett etetni, és azt csak nyugodt, tiszta körülmények között lehetett.

Nikolett álmos szeme kikerekedett, mikor meglátta anyját, kezében a csecsemővel.

– Hát ő meg kicsoda? – kérdezte félbehagyva a reggelijét. Zsuzsa elmesélte neki, hogyan talált rá, majd megkérte, segítsen neki. Kezébe nyomta a síró kisbabát, hogy vigyázzon rá, amíg ő elkészül. Edényt vett elő, vizet melegített a tápszerhez, amit magával hozott. A konyhaszekrény egyik hátsó sarkából cumisüveget emelt ki.

– Ez meg honnan van? – csodálkozott Nikolett.

– Még a tiéd volt. Eddig nem volt szívem kidobni – felelte érzelmesen az asszony.

Nikolett mereven fogta a csecsemőt, kissé talán tartott tőle. Az egyik kedvenc dalát dúdolta neki, ám a baba rá se hederített, egyre csak üvöltött. Nikolett feszültté, türelmetlenné vált, s alig várta, hogy elkészüljön a tápszer és anyja átvegye tőle. Ezidáig bele se gondolt, Zsuzsa mekkora türelemmel volt megáldva, hogy az óvónői pályát választotta, pedig ott nem ilyen pici gyerekekkel foglalkozott, és ahogy mondani szokás: kis gyerek kis gond, nagy gyerek nagy gond.

Amint elkészült a babaétel, és a cumisüveg vége a pici szájába került, csend lett. Zsuzsa gyakorlott mozdulatokkal tartotta és etette, mintha mindvégig csecsemőkkel foglalkozott volna, holott csak agya rejtett zugából kerültek elő a régi emlékek, mert mint a kerékpározást, ezt sem lehetett sosem elfelejteni.

– Fiú? – kérdezte közben Nikolett.

– Igen. A kék takarójából legalábbis erre következtettem.

A pelenkacserénél pedig be is bizonyosodott. Nikolett pironkodva nézte, amint anyja tisztába teszi a gyereket, ám a nagy érdeklődést kis idő múltán kopogás zavarta meg. A kislány ajtót nyitott, és két rendőrt látott maga előtt. Egyikük szigorú tekintetű, robusztus alkatú férfi volt, jóval magasabb a társánál. A másik alacsonyabb, szemében ott bujkált még a fiatalok könnyedsége. Zsuzsát keresték. A templom előtti társaságból valaki nagy valószínűséggel már elmondta nekik, hogy hazahozta a gyermeket.

A nő, ahogy korábban a falubelieknek, most is elmesélte, hogy és mint talált a kosárra. Nikolett megszeppenve hallgatta a beszélgetést, mert a rendőrök jelenléte révén érezte a helyzet komolyságát és hivatalosságát. Elméje egyre csak raktározta a szavakat, olyanokat is, melyeket eddig nem hallott, és alig várta, hogy anyját megkérdezze, mi fog most történni. Persze azután, hogy érthetővé válik számára a helyzet, elmeséli Szilvikének és Tímeának, milyen csoda dolog történt velük, döntötte el magában. Mindenképpen értesítik a gyermekvédelmi központot, magyarázta a szigorúbbnak tűnő egyenruhás. Nyomozásba fognak a csecsemő kilétét illetően, de nagy valószínűséggel, mivel az édesanyjának nem kellett, állami gondozásba kerül.

Zsuzsa szíve összefacsarodott. Milyen kár, hogy egy ilyen gyönyörűséges kisbaba így elkallódik! Sokkal jobbat érdemel annál, mintsem nevelőotthonba kerüljön. De nem volt mit tenni, s az asszony csak abban reménykedett, hogy attól a perctől, mikor a kosárban a templom elé került, a Jóisten továbbra is féltőn vigyáz majd rá.

A rendőrök elvitték a picit, mondván, innentől kézbe veszik az ügyet, és gondoskodnak a további intézkedésekről. Az asszony szomorkás mosollyal vetett rá egy utolsó pillantást.

Egész nap nem találta a helyét. Egyre csak a baba járt az eszében, s ugyanúgy előtört elméjében megannyi megválaszolatlan kérdés, melyekre szerette volna tudni a választ, mint reggel, mikor rátalált. Ugyanakkor az is felötlött benne, ha az ő kisbabája lenne, micsoda szeretettel aranyoznák be egymás napjait. Még este is ezen tűnődött, miután lefeküdt.

Négy

A hétfő a mosás napja volt. Olyankor a legtöbb háziasszony kipakolta a szennyeskosarat, szétválogatta a ruhákat, hogy szép sorban minden egyes darab a megtisztulás felemelő szépségét élje át. Sok háztartásban nem volt még automata mosógép, így aztán kikerült a sarokból a régi, tárcsás masina, forró víz és illatos mosópor árasztotta el nagyhasú belsejét, a közelében pedig jó nagy fakanál, amivel átmerték a kád öblítővel kevert hideg vizébe a kimosott ruhát. Aztán belekerült mindegyik a centrifugába, hogy kiforgassa belőlük a lehető legtöbb nedvességet. Végezetül a szárítókötélen lettek a szél játszópajtásai, miközben a nap meleg sugaraival végigsimított rajtuk. Hétfőnként, éppen a mosás miatt, nem is nagyon főztek az asszonyok. Régi, bevált szokás volt, hogy vasárnap akkora adag ebédet készítettek, melyből másnapra is bőven jutott annyi, hogy mindenki jóllakjon.

Szilvike aznap délelőtt az anyja körül sertepertélt; Ria magyarázott neki, s hagyta, hogy néhány darabot ő merjen át a kádba. Nehéz volt a vizes ruha, ajkát összeszorítva koncentrált, de azért sikerült neki: néhány színes póló nagyot toccsanva landolt az öblítős víz közepén, habzó hullámokat verve maga körül.

– Kicsit óvatosabban – szólt rá szelíden az anyja.

Ria átöblítette a pólókat, majd lazán kicsavarta őket, nehogy túlzottan elnyúljanak. A csomagot aztán Szilvikének nyújtotta, helyezze szépen a centrifugába. Miután lezárta a tetejét, az egyre hangosabb zúgással elindult. Szilvike alig bírta megtartani, rémült pillantásokat vetett anyjára. Mi van, ha a centrifuga elugrál a helyéről? Ria bátorítólag rámosolygott.

– Jó erősen fogd – mondta.

Szilvike szeretett az anyja körül legyeskedni, olyankor megfigyelte, mit hogyan csinál, és később ki is próbálta. Ria örült neki, mert a lánya így tanult meg sok mindent a háztartásban. Mikor a barátnőivel volt, akkor persze semmit se lehetett rábízni, mert előfordult már, hogy a nagy játék közepette valamit elfelejtett.

Mikor az asszony ment teregetni, természetesen a lány követte. De mivel a kötelet nem érte fel, így a figyelme most a fűben napozó macskára irányult. Lehajolt hozzá, megsimogatta. Élvezte a meleg, selymes fekete szőr puhaságát, és ha anyja egyszer nem szólt volna rá, hogy ronda dolog, valószínűleg végig is puszilgatja a cicát. Szilvike szerette a macskákat, jobban, mint a kutyát. Szerette, mikor a lábához dörgölőztek, vidáman nézte, mikor egymással játszottak, és mikor elnyújtóztak a napon, késztetést érzett, hogy végigsimítson rajtuk. A jószágot szelídsége révén Hízelgőnek hívták, s most hunyorogva emelte fel fejét és nyávogott egyet. Ő is élvezte, ahogy Szilvike keze hozzáért, s az odatartott ujjakat megnyalogatta. A kislány felnevetett.

– Jól mosd meg a kezed, ha bejössz! A macskák tele vannak bacilussal – rivallt rá az asszony, mire a kislány lassan elhúzódott a jószágtól, de az arcán továbbra is ott ragadt a mosoly.

Ria éppen az utolsó pólók egyikét teregette, mikor ugatott a kutya. Mérges hangja riadalmat keltett, Hízelgő felugrott és elfutott. Egy a közelükben lakó idős asszony állt a kapuban.

– Bejöhetek? – kérdezte a kapun túlról.

Lassú, kissé totyogó léptekkel odasétált Riához és Szilvikéhez.

– De rég láttam, Malcsi néni, hogy tetszik lenni?

Riával néhány percig elbeszélgettek, közben a kislány megkereste a macskát, és újfent leguggolt hozzá. Az idős hölgy azért jött, hogy megkérdezze, hordhat-e tőlük tejet. Volt már néhány vásárlójuk, akik jobban szerették a friss házi tejet annál, mint amit a boltban árultak. Néhányan reggel vitték, mások este, de olyan is akadt, aki csak minden másnap. Riának épp elég volt észben tartani, kinek mikor kell kimérnie, mielőtt elszállította a maradékot a csarnokba. Reggel hét és este hat körül sorakoztak a kuncsaftok, mintha csak a boltban álltak volna sorba. Nyáron a gyerekek számára elég zavaró volt, megesett ugyanis, hogy néhányan éppen a kapuban vagy a nyitott ablak közelében álltak meg beszélgetni, s ezzel szertefoszlatták addigi édes álmukat.

Miután megbeszélték a dolgot, az öreg hölgy a kislányhoz fordult.

– Szereted a cicákat? – kérdezte. Szilvike bólintott. – Nekem van otthon öt. Megnézed őket?

Szilvike felegyenesedett, s kérdőn nézett anyjára.

– Megnézhetem?

– Én most nem érek rá átmenni veled – felelte Ria.

– Neked nem kell átjönni – szólt Malcsi néni. – Nagylány ő már ahhoz, hogy kísérgessék. Itt lakom közel, még csak át se megyünk az úton. Gyere!

Ria csak legyintett, mire Szilvike megindult a hölgy után. Malcsi néni útközben kérdezgetett tőle, mire a lány készségesen válaszolt, de annál többet magától nem mondott. Látásból ismerte, köszönt is neki mindig, de beszélni eleddig nem beszélt vele.

Néhány háznyi távolság után befordultak a kapun. Az udvart hatalmas fenyőfák árnyékolták, alattuk csak a csupasz, tüskékkel és tobozokkal teli világosbarna föld terült el. A fehérre meszelt ház előtt azonban csodás rózsák nyiladoztak a kertben, az ablakpárkányon pedig cserepekben muskátlik virítottak, melyeket vékony vasrács tartott meg a szél olykor heves lökéseitől. A bejárat előtt fedett terasz adott oltalmat a napsugaraktól, amire két lépcsőn kellett felmenni, s az oldalán a vaskorlátok közt zöld üveglapok kölcsönöztek hangulatos árnyékot. Barnamintás járólap fedte, az a régi típus, amelyet Szilvike egykor a nagymamájánál látott. Az ajtó mellett fonott hintaszék állt puha szürke pléddel takarva, rajta macska ült. Mikor a cirmos meglátta a gazdáját, leugrott, s a szék ezáltal hintába fogott.

Malcsi néni először kék mintás otthonkája zsebében kereste a kulcsot, s mikor nem találta, lenyomta a kilincset.

– Ó, már megint elfelejtettem bezárni az ajtót – mondta. – Mostanában annyi minden kimegy a fejemből. Majd ha ennyi idős leszel, te is megtudod.

Szilvike hallgatott, mert tizenegy évesen nem tudta még elképzelni, milyen lesz, ha megöregszik.

Bementek. A folyosón a terasznak köszönhetően nem volt túl világos, a benti konyha pedig kimondottan megkívánta a villanyfényt. Itt jóformán mindig sötét uralkodott, mert a magas fenyők még a délutáni napfényt sem engedték be. Szilvike rögtön felfigyelt egy, a bejárati ajtóval majdnem szemben álló komódra. Néhány fiókja ki volt húzva, mintha valaki sietve keresgélt volna valamit benne, ám a ruhák helyett plédek hevertek csak az alján, s az alsóból két, a középsőből egy macskafej emelkedett ki.

– Szervusztok, gyönyörűségeim – köszöntötte őket az idős asszony, mintha csak a gyermekeihez szólna. Megözvegyülten e néhány háziállat talán éppen őket helyettesítette, azok ugyanis a távoli fővárosban éltek, s csak ritkán látogattak haza. – Vendégünk van.

A középső fiókból kiugrott a szürke cica, de a másik kettő a helyén maradt. Az asszony felemelte, karjába vette a lábához simuló macskát.

– Ő Manci – mutatta be Szilvikének, mire a lány óvatos léptekkel közelebb ment, és megsimogatta a fejét. – A másik kettő igazi lustaság, láthatod magad is. Az egyikük Szuszi, igazi álomszuszék, a másik Csepke. Kandúr, de nála inkább a termetéből adódott ez, nagyon pici volt, mikor a szakadó esőben ott nyávogott a bolt előtt, és senki sem foglalkozott vele. Én meg fogtam, és hazahoztam. A kinti macskának Kóbor a neve; sokat elmászkál, van, hogy napokig se látom, végül mindig a hintaszékben köt ki – persze mikor nem foglalt. Szeretek kint ücsörögni, rejtvényt fejtek vagy horgolok.

Szilvike mindegyik macskát megsimogatta, habár Kóbor hamar továbbállt mellőle.

– És hol az ötödik? – érdeklődött.

Malcsi néni sejtelmesen elmosolyodott. – Neki királynői helye van.

Megindult a szoba felé. Szilvike megállt odakint, nem mert beljebb menni. Az idős asszony hátrafordult, intett, hogy kövesse.

A nagy franciaágy közepén ott trónolt a hófehér macska, melyhez foghatót Szilvike még életében nem látott. Kék szemével érdeklődőn nézett a lányra, tekintete valamiféle felsőbbrendűséget sugárzott, tartása büszke volt. Mikor felállt, farkát az égnek meresztette, de nem sietett gazdája lábai elé, inkább lassan vonult végig az ágyon és ugrott le a végén; olyan volt, mint a királynő vonulása.

– Ő Polli.

Szilvike hozzá is le akart hajolni, hogy megsimogassa, de Malcsi néni megállította. Amilyen szép ez a macska, olyan veszedelmes is, mondta, s nem engedte, hogy a lány hozzányúljon, mert félt, hogy megkarmolja. Egyedül szeret lenni, a többiekhez nagyon ritkán megy oda.

– Olyankor leereszkedik alattvalóihoz – nevetett az asszony.

A kislányt elbűvölte a macska szépsége, de a látvány nem sokáig elégítette ki. Kiment hát inkább, hogy az ottaniakat babusgassa, mert azok elsőre hagyták, hogy megérintse őket. S mialatt játszott velük, fel-felpillantva titkon körülnézett. Egyszerű, régi bútorokkal volt a konyha berendezve: középen széles asztal állt, a fiókjait vászonterítő rejtette el a szemek elől. Szilvike tudta, mert a nagymamájának is ilyen volt. A fehér kredenc üveges ajtaja sarkában kis fényképek sorakoztak; valószínűleg a néni gyerekei, állapította meg a lány magában. Alatta a polcon műanyag kenyértartó, mellette kék tálca egy üvegpohárral és egy szódásszifonnal. A sarokban szalvétatartó, de a benne lévő szalvétáknak csak a felső sarka látszott, mert sárga postai csekk takarta el őket. Az ablakpárkányon régi rádió állt, ami most búskomoran hallgatott.

Malcsi néni teát készített. Nem kérdezte Szilvikét, milyet szeret, mert csak egyfélét tartott; azt, amelyiket ő maga itta. Piros pettyekkel tarkított bögrébe töltötte, majd letette az asztal egyik felére, a másikat pedig a másikra. Kinyitotta a kenyértartót, egy zacskóból mazsolás kalácsot varázsolt elő. Leszelt két jókora szeletet, egyiket a lánynak adta, a másikat ő kezdte el falatozni. Szilvike illedelmesen megköszönte, majd nekilátott. Nem szerette a mazsolát, de most nem volt illendő kipiszkálni a szép, sárga tésztából, így kénytelen-kelletlen megette. Malcsi néni közben levágott még egy szeletet, s egy-egy darabot letördelve a cicák elé dobta.

– Nálunk csak a maradékot ehetik a macskák, meg az egeret kell megfogniuk – nyilatkozta a lány. – Anyukám nem engedi, hogy pazaroljunk.

– Én nem sajnálom tőlük – felelte tömören az asszony.

Miután végeztek, Malcsi néni elmosta a bögréket, Szilvike pedig újfent a cicákkal játszott. Talált egy kis szőrpamacsot, talán valaha valamilyen plüssállat részét képezhette, s egy fonalra volt erősítve; azt húzkodta most a macskák előtt, s nagyokat kacagott, mikor egyik-másik utánakapott.

Szaladt az idő, de mielőtt elment, Szilvike szerette volna még egyszer látni Pollit. Bementek hát megint a szobába, de addigra a macska mélyen aludt az ágy közepén, így a lány csalódottan fordított neki hátat.

– Mennyi könyve van! – kiáltott fel hirtelen, mikor meglátta Malcsi néni roskadozó polcait.

– Szeretek olvasni. Fiatal koromtól gyűjtögetem őket. Aztán mikor férjhez mentem és megszülettek a gyerekek, jó darabig nem tudtam, mert nem volt rá időm. A sötét, téli estéken azonban, mikor nem lehet kint ülni, leemelek egy-egy régi kötetet innen, és újra elolvasom. Sok történetre már nem is emlékszem, így olyan, mintha új lenne.

– Én is szeretek olvasni – mondta Szilvike.

– Majd adok kölcsön könyveket, ha szeretnéd – mondta az asszony.

Szilvike elköszönt a macskáktól, majd Malcsi nénitől is. Illedelmesen megköszönte a meghívást, s vidám léptekkel hazament. Feldobta a látogatás, és anyjának lelkesen mesélte, milyen szép macskái vannak Marcsi néninek. Ria felnevetett.

– Nem Marcsi néni, hanem Malcsi – magyarázta. – Amáliának hívják, és így becézik.

– De érdekes! – csodálkozott rá a kislány.

Aztán elmesélte, hogy együtt ettek, és hogy mennyi sok könyve van a hölgynek.

– Ha nagy leszek, én is így szeretnék élni, mint ő: körbevéve macskákkal és könyvekkel. Más nekem nem is kell – mondta.

Öt

Ugyanaznap délután Zolika kivételével elmentek vásárolni Mosonmagyaróvárra. A faluban ugyan működött bolt, de legtöbbször csak az alapvető cikkeket lehetett megkapni, és a választék sem volt túl nagy. Szilvike szerette az üzleteket járni, bár apja kikötötte, ezúttal oda mennek csak, ahova nagyon muszáj. A kislány azonban egyre csak fűzte egymásba a sóhajait, mit látott a barátnőinél, tudta azt is, melyik hol kapható, s végül a szükséges, háztartásba való holmik mellett majdnem minden került, amit Szilvike felsorolt.