ELENA
FERRANTE

A FELNŐTTEK
HAZUG ÉLETE

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: La vita bugiarda degli adulti

Edizioni e/o, Roma, 2019

Copyright © 2019 by Edizioni e/o

Hungarian translation © 2020 Király Kinga Júlia

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Szalkai Diána

Borítókép © Netflix 2022. Used with permission.

Második, átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-355-993-2

Felelős kiadó Tönkő Vera

Kontrollszerkesztő Ágh Boglárka

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Segesdi Móni

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

I

I

1.

Két évvel azelőtt, hogy apám elköltözött volna hazulról, azt mondta anyámnak, hogy iszonyú csúnya vagyok. Csak úgy odapörkölte, fojtott hangon, abban a lakásban, amit a szüleim mindjárt az esküvőjük után vettek a Rione Altón, a San Giacomo dei Capri legtetején. Ez volt az a pillanat, amikor minden megdermedt köröttem: Nápoly terei, a jeges február kékes fénye, meg ez a mondat is. Én viszont tovasiklottam, elsiklok most is e sorok felett, amelyekből mintha egy történet kéredzkedne elő, de nincs semmi, ami az enyém lehetne, ami egyáltalán elkezdődött vagy befejeződött volna, legfeljebb egy gubancos csomó, és senki, még e sorok írója sem tudja jelen pillanatban, hogy ott van-e benne egy történet magva, vagy pusztán megváltás nélküli, kusza fájdalom az egész.

2.

Imádtam apámat, elragadó ember volt. Finom modora oly tökéletes összhangban állt nyurgaságával, hogy egy számmal nagyobbnak tűnt az öltözéke, ez pedig, legalábbis az én szememben, utánozhatatlan eleganciát kölcsönzött neki. Arcának finom harmóniáját sem a hosszú szempillák alatt mélyen megülő szempár, sem a mesterien ívelt orr, sem a durcás ajak nem dúlhatta szét. Bármilyen hangulatban volt is egyikünk vagy másikunk, mindig vidáman szólt hozzám, és csak akkor vonult vissza a szobájába – a tanulmányaihoz –, ha sikerült megnevettetnie. Leginkább a hajammal szeretett elbabrálni, ám hogy mikor kezdett rajongani érte, tán két- vagy hároméves lehettem, most már nehéz volna megmondani. Bizonyára ilyesféle társalgás zajlott közöttünk:

– Milyen szép a hajad! Pompás a fénye! Nekem adod?

– Nem! Ez az én hajam!

– Lehetnél kicsivel bőkezűbb.

– Kölcsönadhatom, ha nagyon akarod.

– Nagyszerű! Vissza sem adom.

– Van neked sajátod.

– Az is tetőled van.

– Hazudsz, nem is igaz.

– Gyere, és győződj meg magad: túlságosan szép volt, úgyhogy elloptam.

Én pedig odabújtam, hogy megbizonyosodjam róla, persze csak játékból, mert pontosan tudtam, sose lopná el a hajam. És nevettem, sokat nevettem, ezerszer jobban éreztem magam vele, mint anyámmal. Valamimet mindig elkunyerálta volna: a fülemet, az orromat, az államat. Arra hivatkozva, hogy nem tud élni nélkülük. Imádtam ezt a stílust, a nélkülözhetetlenségem ékes bizonyítéka volt.

De persze korántsem volt ilyen kedves mindenkivel. Megesett például, ha valami túlságosan mélyen érintette, hogy választékos stílusába belerondítottak az érzelemkitörései. Máskor kurta és pengeéles csattanóval zárt rövidre egy-egy beszélgetést; mukkanni se mert senki ezután. Ez a két apa merőben különbözött attól az apától, akit mindennél jobban szerettem. A létezésükről hét- vagy nyolcévesen szereztem tudomást, amikor elkezdtek feljárogatni hozzánk barátok és ismerősök, hogy olyan égető problémákat vitassanak meg, amelyekből egy árva kukkot sem értettem. Én általában anyám körül sündörögtem a konyhában, és nem nagyon izgatott, hogy pár méterrel odébb áll a bál. De előfordult az is, miután anyám a munkájára hivatkozva bezárkózott a szobájába, hogy magamra maradtam az előszobában, belemerültem a játékba vagy olvasásba – inkább az olvasásba, mondanám így utólag, mert apám is, anyám is rengeteget olvasott, és én mindenáron hozzájuk akartam hasonlítani. A heves szóváltások ilyenkor nem értek el hozzám, csak akkor zökkentem ki, amikor a hirtelen csendbe beledöndült apám hangjának idegensége. Attól a pillanattól fogva egész este ő diktálta az iramot, én meg csak arra vártam, hogy az összejövetel mielőbb véget érjen, és visszakapjam az én igazi apámat, aki kedvesen, a szívemhez szól.

Hogy az iskolával hadilábon állok, épp akkor tudta meg, azon az estén, amikor az a bizonyos mondat kicsúszott a száján. A hír mindenkit váratlanul ért. Elsős koromtól kitűnő tanuló voltam, csak az utóbbi két hónapban romlottak a jegyeim. A szüleim azonban az iskolai előmenetelt mindennél fontosabbnak tartották, érthető, hogy a legelső rossz jegyek láttán pánikba estek. Különösen anyám.

– Mi van veled?

– Nem tudom.

– Tanulnod kéne.

– De hát tanulok.

– Akkor meg?

– Van, amit meg tudok jegyezni, és van, amit nem.

– Akkor addig tanulj, amíg mindent megjegyzel!

Végkimerülésig tanultam, de az eredmény továbbra is kétségbeejtő volt. Aznap délután anyám fogta magát, és elment beszélni a tanárokkal; lesújtva tért haza. Nem szidott össze, az én szüleim soha semmiért nem szidtak meg. Csak annyit mondott: a matematika-tanárnőnek okozod a legnagyobb bosszúságot, de még szerinte is ki tudnád javítani a jegyeidet. Aztán kiment a konyhába vacsorát főzni, közben megjött apám. A szobámból mindössze annyit sikerült kivennem, hogy anyám a tanárok panaszait summázza, majd hogy felmentsen, a korai kamaszkorral járó változásokat ecseteli. Apám azonban a szavába vágott, méghozzá azon a hangján, amit énvelem sose használt korábban – a nyelvjárást is hallani véltem, ami teljességgel tiltva volt nálunk –, ekkor csúszott ki a száján, bizonyára akaratlan:

– Mi köze ehhez a kamaszkornak? Tisztára olyan a pofája, mint Vittoriának!

Ha tudta volna, hogy én is hallom, ilyen messzire a mókás kis évődéseinktől biztosan nem merészkedik. De mindketten azt hitték, hogy a szobám ajtaja csukva, hiszen mindig becsuktam magam mögött, meg sem fordult a fejükben, hogy nyitva felejtette valamelyikük. Így hát tizenkét évesen, hiába próbálta suttogóra fogni, apám hangja döbbentett rá arra, hogy kezdek a húgához, ahhoz az asszonyhoz hasonlóvá válni, akiben – mióta az eszemet tudom, azt hallom – a rútság és a gonoszság egymásba gabalyodva lakozik.

Ha most bárki közbevetné, hogy ugyan már, ne túlozzunk, apád korántsem azt állította, hogy Giovanna csúnya, még igazat is adnék neki. Elvégre távol állt tőle a kegyetlenkedés. Csakhogy gyötrelmes időket éltem, jókor találtak meg a szavai. Nagyjából egy éve menstruáltam, a domborodó mellemet folyton takargattam, kényszeresen próbáltam lesikálni magamról a bűzt, ami az orromba ette magát, és éppolyan leverten keltem fel, mint ahogy ágyba bújtam. Az egyetlen vigaszomat akkortájt apám jelentette, az nyújtott biztonságot, hogy minden porcikámat bálványozza, olyannyira, hogy a Vittoria nénivel való összehasonlítás jobban fájt, mint ha azt mondta volna: Giovanna szép volt egykor, mostanra viszont csúnya lett. Már maga a Vittoria név is úgy hangzott nálunk, mint valami lidércé, amely bemocskol és megfertőz mindenkit, akivel érintkezik. A néniről ugyan alig valamicskét tudtam, a lehető legritkábban láttam, de – és ez a lényeg! – még ezekbe a ritka alkalmakba is undor és félelem vegyült. Nem a hús-vér ember iránt érzett undor és félelem, hiszen a néni tényleges alakja elködlött az emlékezetemben, nem. A szüleim félelme és undora volt az, ami halálra rémített. Apám időtlen időktől fogva csak szapulta és szapulta, mintha valami sötét, alvilági tudás birtokában volna, magával rántva mindenkit a pokolba, aki hozzá betér. Anyám viszont még a nevét sem merte a szájára venni, s oly körültekintően torkolta le férje kirohanásait, mintha attól tartana, hogy a néni, akárhol is tartózkodjék éppen, hírül veszi, öles léptekkel nekiiramodik, és a környező gyógyintézetek minden nyavalyájával a nyomában – bármily hosszú vagy meredek az út – felcsörtet a San Giacomo dei Capri tetejére, felröpül a hatodik emeletre, szeméből buja, fekete villámokat lövellve ripityára zúzza a berendezést, és ha valaki netán ellenszegülne, lekever neki egy irdatlan nyaklevest.

Sejtettem én, persze, hogy a gyűlölet mögött az okozott és kapott sérelmek sora tekergőzik, de a családi históriákról akkoriban még keveset tudtam, ráadásul a borzalmas nagynénit nem is soroltam a családtagok közé. Gyerekzabáló kísértet volt, egy girhes, ördöggel cimboráló lidérc, aki a szoba szegletében várja, hogy a sötétség beálltával lecsaphasson rám. Lehetséges hát, hogy a pofám, minden látható előzmény nélkül, az övéhez hasonló legyen? Az én arcom, amit mind ez idáig gyönyörűnek láttam, és az apámnak hála abban a reményben ringattam magam, hogy örökre így is marad? Nekem? Pofám? Amiről, apám végtelen ajnározásának köszönhetően, szentül hittem, hogy a pompás hajzuhatag csak még szebbé teszi? Hogy én a nénihez hasonló volnék? Én, aki mindig agyondédelgetett akartam lenni, mert apám elhitette, hogy mindenből a legjobb dukál nekem, ezzel szemben már most a poklok poklát járom, mert a szüleim egy csapásra kiábrándultak belőlem, és ez olyan szorongást kelt, ami mindent elhomályosít?

Lélegzet-visszafojtva vártam anyám válaszára; feleslegesen. Hiába gyűlölte a férje rokonságát és undorodott a sógornőjétől – ahogy a csupasz lábszáron felkúszó gyíktól szokás –, mégsem rivallt rá azonnal, hogy: Megbolondultál? Az én lányomat ne merészeld a húgoddal egy napon említeni! Csak egy rövidke méltatlankodásra futotta: Ugyan már, miről beszélsz? Én pedig becsuktam gyorsan a szobám ajtaját, hogy ennél többet ne kelljen hallanom. Kirobbant belőlem a zokogás, és csak akkor hagytam abba, amikor apám – ezúttal a jobbik hangján – bejelentette, hogy a vacsora tálalva van.

Felszárítgattam a könnyeimet, kimentem a konyhába, és a tányérba meredve hallgattam végig az iskolai előmenetelemre vonatkozó tanácsokat. Aztán visszamentem tanulást színlelni, ők meg leültek a tévé elé. Szűnni nem akaró fájdalmat éreztem. Miért mondta apám azt, amit mondott, és miért nem cáfolt rá az anyám? Vajon a pocsék jegyeim miatt ilyen kedveszegettek, vagy vegyem az egészet vészjelzésnek, aminek semmi köze az iskolához, és ki tudja, mióta tart? Na és az apám? Csak múló szomorúságról van szó, az mondatta ki azokat a szörnyű szavakat, vagy a jövőbe látó ember éles tekintetével idejében kifürkészte közelgő romlásomat, megneszelte a hamarosan bekövetkező sorscsapást, és ez annyira elkeserítette, hogy fogalma sincs, hogyan viselkedjen a jelenlétemben? Egész éjjel kétségek közt hánykolódtam. Reggelre aztán meggyőztem magam, hogy csak úgy menekülhetek meg, ha elmegyek Vittoria nénihez, és jól megnézem magamnak.

3.

Merész hadjáratot indítottam. Egy olyan városban, mint Nápoly, amelynek lakói a vérre menő viták után sem vágták el a szerteágazó családi gyökereket, apám teljes autonómiával kezelte a múltbéli kötődéseit, mintha híján lett volna a vérköteléknek, mintha önnemzéssel jött volna a világra. Anyám szüleivel és fivérével persze gyakran találkoztam. Egytől egyig szeretetre méltó emberek voltak, akik ajándékokkal halmoztak el. Mindaddig, amíg éltek a nagyszüleim – előbb a nagyapám ment el, aztán egy év múlva a nagyanyám, mindketten teljesen váratlanul, amitől én kiborultam, anyám pedig úgy zokogott, mint mi, kislányok szoktunk, ha orra bukunk –, és amíg a nagybátyámat a munkája el nem szólította valahová messzire, gyakoriak és vidámak voltak az együttléteink. Apám rokonságáról azonban jószerével semmit nem tudtam. Ritkán bukkantak fel az életemben – egy esküvőn, egy temetésen –, s olyan hamis ragaszkodást színleltek, hogy a kierőszakolt kapcsolatokra jellemző kényszeredettségen kívül másra nemigen futotta: köszönj szépen a nagypapának, adj egy puszit a nénikédnek. Apám rokonsága tehát nem izgatott különösebben, már csak azért sem, mert a ritka találkozásainkat követően a szüleim mindig nyűgösek voltak, és mielőbb szabadulni akartak az emléktől, mintha valami pocsék, előre megrendezett komédiában kellett volna színre lépniük.

Az igazsághoz azonban az is hozzátartozik, hogy amíg anyám rokonai egy pontosan kirajzolódó térben éltek, aminek már a neve is lenyűgözött: Múzeum – ők voltak a Múzeumi Nagyszülők! –, addig apám rokonságának lakhelye beleveszett a homályba, névtelenül. Egyetlenegy dolgot tudtam: ahhoz, hogy eljussak hozzájuk, alá kell szállni, le kell menni, le egészen Nápoly legeslegmélyebb bugyraiba, ez az utazás pedig az adott körülmények között olyan hosszúnak tűnt, mintha mi és apám szülei két különböző városban éltünk volna. Ez a feltevés sokáig igaznak is bizonyult. A mi házunk Nápoly legmagasabb városrészén állt, bárhová is mentünk, lefelé vitt az út. Apám és anyám, ha rajtuk múlik, legfeljebb Vomeróig mentek volna, esetleg némi fanyalgással a Múzeumi Nagyszülőkig. A barátaik többnyire a via Suarezén, a piazza degli Artistin, a via Luca Giordanón, a via Scarlattin, a via Cimarosán laktak, csupa olyan helyen, amiket magam is jól ismertem, mivel rengeteg iskolatársam élt azon a környéken. Arról nem is beszélve, hogy valamennyi utca a Floridianába torkollott, a parkba, amit imádtam, ahová kiskoromtól fogva levegőzni és napozni jártam anyámmal, és ahol igen kellemes órákat töltöttem a két legjobb barátnőmmel, Angelával és Idával. Ám az igazi, a szüleim szerint legalábbis undorító alászállás csak ezután – a növények, tengerdarabkák, kertek, virágok, felhőtlen játékok, valamint a jó modor boldog színfoltja után – következett. Ők mégis kénytelenek voltak nap mint nap alászállni, egyrészt a munka és a bevásárlás, az apám számára nélkülözhetetlen kutatások, találkozók és viták miatt, jobbára siklóval, le egészen Chiaiáig vagy a Toledóig, ahonnan átverekedték magukat a városon: a piazza Plebiscitóra, a Nemzeti Könyvtárba, a Port’Albára, a via Ventaglierire, a via Foriára, a piazza Carlo III-n túlra viszont, ahol anyám iskolája állt, már egyikük sem merészkedett. A fenti utcaneveket is jól ismertem – gyakran hallottam a szüleimtől –, ám ezekre a helyekre csak ritkán vittek magukkal, talán ezért sem fűzött hozzájuk annyi boldog emlék, mint az előzőekhez. A Vomerón túli Nápollyal, mondhatni, semmilyen kapcsolatom nem volt; minél lejjebb ereszkedett az ember, annál kiismerhetetlenebbé vált. Mi sem természetesebb hát, hogy azok a városrészek, ahol apám rokonai éltek – számomra legalábbis –, feltáratlan, barbár világok rémképeit idézték: nemcsak névtelenek voltak, hanem, ahogy azt már korábban is említettem, megközelíthetetlenek. Valahányszor le kellett mennünk, a szüleimen, akik javarészt energikus, vidám emberek voltak, eluralkodott valami furcsa elcsigázottság, valami különös idegesség. Zsenge korom ellenére is jól emlékszem a belőlük áradó feszültségre, a megváltozott hangulatukra, ami jóból fordult rosszba, mindig ugyanúgy.

– André! – mondta ilyenkor anyám bágyatag hangon. – Öltözz már, indulnunk kell!

Apám azonban csak olvasott tovább, és a ceruzával, amivel a mellette heverő füzetbe jegyzetelt, aláhúzta a sorokat.

– André! Későre jár, meg fognak haragudni!

– Na és te? Te elkészültél már?

– Elkészültem.

– A kislány?

– A kislány is.

Csak ekkor volt hajlandó megválni a könyvtől meg a füzettől, amiket úgy hagyott nyitva az íróasztalon, aztán tiszta inget vett, ünneplőbe bújt. Mindeközben csendes volt és feszült, mint aki egy megúszhatatlan szerepre készülve átismétli magában a szövegét. Anyám, aki maga sem állt készen az indulásra, újra és újra végigmustrálta magát, eligazgatta az én öltözékemet, el az apámét is, mintha a megfelelő ruha garantálná, hogy mindhárman épen és egészségesen térjünk haza. Egy szó, mint száz, nyilvánvaló volt, hogy azokkal a helyekkel és személyekkel szemben próbálnak így védekezni, akiket előttem sosem említettek, nehogy felzaklassanak. De ezt a beteges szorongást nem lehetett nem észrevenni, már az első rezdülésekből felismertem, hiszen mindig is ott settenkedett köröttünk, s megkockáztatom, hogy ez volt az egyetlen szorongásemlék, ami a boldog gyermekkoromba belerondított. Ám a legjobban mégis azok a mondatok zavartak, amiket – nem is tudom, minek hívjam – valami megkérgesedett töredéknyelven vágtak egymáshoz:

– Ha Vittoria mond valamit, te inkább meg se halld!

– Vagyis ha nekem esik, maradjak csendben?

– Pontosan. Gondolj Giovannára!

– Jól van.

– Ne mondd nekem, hogy jól van, ha utána mégse lesz jól. Embereld meg magad! Fél órácskát kell kibírnod, aztán hazajövünk.

A rokonlátogatásokból jószerint semmire nem emlékszem. Zsibongás, dögmeleg, sebtében odacuppantott homlokpuszik, nyelvjárásfoszlányok és persze orrfacsaró bűz, amit félelmünkben akár mi is onthattunk magunkból. A légkör viszont bőven meggyőzött arról az évek során, hogy apám rokonai – hangoskodó bugrisok a romlott nyomorúságban, élükön a mindenkinél nyersebb és sötétebb Vittoriával – valóban veszélyes emberek, noha veszélyességük mibenlétére egyelőre nem sikerült fényt derítenem. Netán a környék rossz híre teszi azzá őket? A nagyszülők, nagybácsik, unokatestvérek is veszélyesek, vagy csak Vittoria néni? Az ügyben a szüleim voltak a legjártasabbak, nekem pedig, minthogy mindenáron és azonnal tudni akartam, milyen ember, milyen személyiség az én nagynéném, épp őhozzájuk kellett volna fordulnom. De mire megyek, ha nekik szegezem a kérdéseimet? Legjobb esetben is nyájas elutasítás lenne a válasz: Látni akarod a nagynénédet? Le akarsz menni hozzá? De hát minek?, vagy pedig berántanák a vészféket, és soha többé nem vennék szájukra a nevét. Így hát arra jutottam, hogy kezdetnek az is elég, ha találok egy fényképet a néniről.

4.

Egyik délután, kihasználva, hogy mindketten elmentek hazulról, feltúrtam a szüleim hálószobájában levő szekrényt, ahol anyám a fényképalbumokat őrizte, hibátlan rendben a róla és apámról készült fotókat meg az enyéimet. Minthogy az albumokat rendszeresen böngésztem, betéve ismertem a tartalmukat: kettejük kapcsolatát dokumentálták, valamint az én röpke tizenhárom esztendőm ilyen-olyan szakaszait. Így azt is pontosan tudtam, hogy – valamilyen rejtélyes oknál fogva – anyám rokonairól bőven találni képet, apám családjáról azonban legfeljebb elvétve párat, és Vittoria azokon sem szerepel. De eszembe jutott, hogy valahol a szekrény mélyén, egy régi fémdobozban egy nagy kupac fényképet őriznek magukról azokból az időkből, amikor még nem ismerték egymást. Mivel ezeket a fotókat csak ritkán, akkor is anyám társaságában nézegettem, szívből reméltem, hogy találok néhány képet Vittoria néniről.

De mielőtt felforgattam volna a szekrényt a doboz után kutatva, még egyszer fellapoztam a jól ismert albumokat, lelkiismeretesen átvizsgálva a fotókat, amiken ők feszítenek előbb frissen eljegyezve, aztán az esküvőjükön újdonsült, durcás házaspárként alig néhány meghívottal a háttérben, aztán boldog házasokként, és végül szemügyre vettem azokat a képeket, amik engem ábrázolnak – ki tudja, hányszor és főként mivégre megörökítve – születésemtől egészen mostanáig. Az esküvői képeken a szokásosnál hosszabban elidőztem. Apám sötét, gyűrött öltönyt viselt, és komor ábrázattal nézett a kamerába, anyám pedig, aki menyasszonyi ruha gyanánt egy krémszínű kosztümöt és ugyanolyan színű fátylat hordott, bájosan, meghatódva simult hozzá. A harminc vagy alig valamivel több meghívott között ott voltak a Vomero környéki barátaik, akikkel azóta is összejárnak, valamint anyám rokonai, élükön a derék Múzeumi Nagyszülőkkel. Csak néztem és néztem, abban a reményben, hogy ha elmosódva is, de találok valahol a háttérben egy alakot, aki elvezet az ismeretlen, ködbe vesző asszonyhoz. Semmi. Ezután vettem elő a fémdobozt, amit többszöri sikertelen próbálkozást követően végül kinyitottam.

Az ágyra borítottam a doboz tartalmát, kivétel nélkül fekete-fehér fotók voltak benne. Kamaszkori képeik eleve rendszertelenül, ömlesztve lehettek belehajigálva: anyám mindegyiken derűs volt, bájos és sikkes, hol az iskolatársaival, hol a vele egykorú barátnőivel feszített a tengeren vagy az utcán, apámról viszont kevés fényképet találtam, mindegyiken kitérdelt nadrágban, kinőtt ujjú zakóban, gondterhelten, magányosan álldogált, sehol egy mosoly, egy nyaralás. A gyermek- és kora kamaszkor képeit viszont két külön tasakban tárolták: egyik anyám családjából, a másik az apáméból származott. Utóbbiban, ha törik, ha szakad, mondtam magamban, találni fogok egy képet a néniről, s azzal nekiveselkedtem, hogy egyenként átnézzem az összeset. Apámról legfeljebb húsz kép lehetett a tasakban, legnagyobb döbbenetemre azonban volt köztük három vagy négy fotó, amik kölyökként ábrázolták szülők és rokonok társaságában – utóbbiak teljesen ismeretlenek voltak számomra –, meglepően közel egy fekete filccel kisatírozott téglalaphoz. Nem kellett sok, hogy rájöjjek, a precíz téglalap legalább olyan megátalkodott munka eredménye, mint a titok, amit magába zárt. Elképzeltem apámat, amint az íróasztalán levő vonalzóval körberajzolja a fotó egy darabját, majd gondosan, milliméterről milliméterre halad a filccel, nehogy kifusson az előre meghúzott kontúrokból. Amilyen aprólékos munka volt, szemernyi kételyt nem hagyott, hogy a téglalapokkal egy életre kisatírozott valakit, hogy Vittoria nénit zárta a nagy feketeség mögé.

Jó darabig tanácstalanul álldogáltam, fogalmam sem volt, mitévő legyek. Végül rászántam magam, kihoztam egy kést a konyhából, és finoman lekapargattam egy picike sávot a téglalapról. De a feketeség mögül csak a papír fehérségét sikerült előhívnom. Kétségbeestem, abbahagytam. Tisztában voltam vele, hogy szembemegyek apám akaratával, addigra már minden megrémisztett, ami akár visszamenőleg is megfoszthatott a szeretetétől. Ám az igazi szorongás akkor hatalmasodott el rajtam, amikor a tasak mélyén rábukkantam egy fotóra, ami nem gyerekként, nem is kamaszként, hanem immár fiatalemberként ábrázolta, méghozzá – és ez igen ritka pillanatnak számít az anyámmal való ismeretségük előtti időkből – mosolyogva. Profilból kapták le, arca derűs volt, kivillantak szabályos, fehér fogai. Ám ez a mosoly, az arcáról sugárzó öröm senkinek sem szólt. Két, akkurátusan kisatírozott téglalap mellett állt, amelyekbe mint két fekete koporsóba – bizonyára a fotón látható szívélyesség szertefoszlását követően – a húga testét meg valaki másét zárta be.

Ezen a képen aztán sokáig elmerengtem. Apám az utcán állt, rövid ujjú pepita inget viselt, tehát nyár lehetett. Mögötte egy bolt bejárata, a cégérből mindössze a RIA felirat látszott, s a kirakatból sem lehetett megállapítani, hogy mit árusítanak. Az egyik fekete folt oldalán egy hófehér pózna virított éles kontúrokkal. Árnyékok imbolyogtak körötte. Hosszú árnyékcsíkok, ezek közül az egyik nyilvánvalóan egy női testről vetült oda. Tehát apám, hiába akarta oly ádázul eltüntetni a mellette álló személyeket, mégiscsak ott hagyott valamit belőlük az útburkolaton.

Ismét megkapargattam a téglalap tintáját, de mihelyt rájöttem, hogy csak a fehér papír sejlik fel mögötte, abbahagytam. Vártam egy-két percet, majd újra belekezdtem. Ezúttal könnyed mozdulatokkal dolgoztam, a síri csendben hallottam a lélegzésemet. Csak akkor adtam fel végérvényesen, amikor az egyetlen letisztított folton, ahol Vittoria néni arca lehetett korábban, egy újabb halovány pacácskát találtam, amiről nem tudtam eldönteni, hogy vajon tintamaradék-e, vagy egy darabka a néni ajkából.

5.

Visszapakoltam mindent, a rettegés azonban, hogy apám kisatírozott húgára ütöttem, befészkelte magát a bőröm alá. Időközben mindinkább elterelődött a figyelmem, ráadásul, legnagyobb rémületemre, nőttön-nőtt az iskolaundorom. Ugyanakkor a néhány hónappal korábbi énemhez is szerettem volna visszatalálni, amikor még tündököltem az iskolában, a szüleim pedig rajongtak értem, és az is megfordult a fejemben, hogy ha sikerül ismét jó jegyeket hazahoznom, újra szép leszek, kívül-belül. De kudarcba fulladt minden próbálkozás: az osztályban szétszórtan kókadoztam, otthon pedig a tükör előtt loptam a napot. Sőt, a tükör előtti ácsingózás már-már a rögeszmémmé vált. Arra voltam kíváncsi, hogy Vittoria néni tényleg énbelőlem, az én testemből kandikál-e ki a világra, ám miután fogalmam sem volt, hogyan fest igazából, minden egyes porcikámban és vonásomban megszállottan kerestem az átváltozás jeleit. Addig-addig, míg végül olyan részletek is szemet szúrtak, amikre rá se hederítettem korábban: a szemöldökömet túl vastagnak, a szememet kicsinek és fakóbarnának találtam, a homlokomat iszonyúan magasnak, vékonyszálú – méghogy pompás! – hajam a tarkómra lapult, a fülcimpám súlya az egész fülemet lehúzta, a felső ajkam – akár a penge – undorító fekete pihékkel szegélyezve, a fogaim mintha tejfogak lennének, az állam hegyes, az orrom pedig, ah, az orrom, nyílegyenesen meredt a tükörnek, s micsoda sötét és mély üregek ékelődtek az orrnyereg meg a cimpák közé! Mindezek vajon már Vittoria néni arcvonásai lennének, vagy az enyémek, kizárólag az én arcom vonásai? Mire készüljek: romlásra vagy javulásra? Na és a testem? A hosszú nyakam, ami úgy nyúlik, mint ökörnyál a szélben, a csontos vállam, a szétpattanó mellem, a fekete mellbimbóm, a hónaljamig érő pipaszár lábam vajon egyes-egyedül az enyém, vagy a nénikém öröksége, ami a neki tulajdonított rémségekből ad ízelítőt?

Miközben magamat elemeztem, tüzetesen megvizsgáltam a szüleimet is. Milyen szerencsés vagyok! Hiszen náluk jobbat aligha kaphattam volna. Mindketten gyönyörűek voltak, és kamaszkoruktól fogva imádták egymást. Azt a keveset, amit a történetükről tudni véltem, apám és anyám mesélte el: apám a maga mókás frivolságával, anyám kedvesen, meghatódottan. Annyira bele voltak habarodva egymásba, annyira lefoglalta őket a másik, hogy – a korai házasságukhoz képest legalábbis – viszonylag későn szánták rá magukat a gyermekvállalásra. Anyám harminc volt, apám valamivel több mint harminckettő, amikor megszülettem. Fogantatásomat megannyi szorongás övezte, egyikük hajlott rá, hogy hangosan kimondja, másikuk csak magában morfondírozott. A várandósság nehéz volt, a szülés – 1979. június 3-án – maga a földi pokol, az első két életévem pedig ékes bizonyítéka annak, hogy világrajövetelemmel teljesen felforgattam az életüket. Apám, Nápoly egyik legtekintélyesebb gimnáziumának irodalom- és filozófiatanára, a város közismert entellektüeljeinek vezéralakja, a diákok nagy kedvence, akikkel a reggelek mellett immár a délutánjait is szívesen töltötte, felettébb aggódott a jövőnk miatt, így hát kénytelen-kelletlen különórákat vállalt. Anyámat viszont, aki latint és görögöt tanított a III. Károly Gimnáziumban, másodállásban pedig szerelmes regényeket szerkesztett, a jelen aggasztotta inkább, és olyan depresszió kerítette hatalmába – amihez az átbömbölt éjszakák, kipállott bőr, hasgörcsök és dühödt hisztik is bőven hozzájárultak –, hogy tanárként és szerkesztőként egyaránt hasznavehetetlenné vált. Hát ilyen kellemetlenségeket okozott az én születésem. Aztán ahogy cseperedtem, egyre csendesebb és engedelmesebb gyerek lett belőlem, úgyhogy szép lassan a szüleim élete is helyrezökkent. Letudták végre azt az időszakot, amikor mindenáron távol akartak tartani a gonosztól, ami valamennyi emberi lényre ott leselkedik. Megtalálták az egyensúlyt, s jóllehet az első helyen továbbra is az irántam érzett szeretet állt, a másodikra visszakapaszkodtak apám tanulmányai és anyám elfoglaltságai. Mit mondhatnék még? Szerettek engem, én is őket. Apámat kivételes embernek tartottam, anyámat rendkívül finom teremtésnek, két kristálytiszta, élesen kivehető figura az egyébként zűrzavaros világban.

A zűrzavarról addigra már nekem is voltak fogalmaim. Akadtak pillanatok, amikor arról fantáziáltam, hogy az apám meg a húga közti véres küzdelem énbennem zajlik éppen, amiből, szívből reméltem, apám kerül ki győztesen. Vittoria persze már diadalmaskodott egyszer – morfondíroztam magamban –, méghozzá a születésem pillanatában, olyannyira, hogy hosszú időre elviselhetetlen kisbabává váltam; de aztán – sóhajtottam megkönnyebbülten – mégiscsak megjavultam, elképzelhető tehát, hogy a néni bármikor legyőzhető. Ilyenekkel és ehhez hasonlókkal csitítgattam a bennem dúló békétlenséget, s hogy megőrizzem az erőmet, igyekeztem minél többet felfedezni magamban a szüleim vonásaiból. De amikor eljött az este, és lefekvés előtt – aznap immár sokadjára – belenéztem a tükörbe, elhatalmasodott rajtam az érzés, hogy elvesztettem őket az idők folyamán. Az arcomból ahelyett, hogy kettejük szépségének mesteri summázata sugárzott volna, Vittoria néni csúnyasága sütött. A boldog élet helyett pedig, amelyben nekik, kettejüknek részük volt, a legborzalmasabb időszak köszöntött rám.

6.

Kis idő múltán az is érdekelni kezdett, hogy vajon Angela és Ida, a két bizalmas barátnőm, észrevette-e rajtam a végromlás jeleit, s hogy Angelán – kettejük közül ő, a korombeli érdekelt inkább, Ida két évvel volt fiatalabb nálunk – látni-e valamilyen hasonló változást. Szükségem volt a kívülállók véleményére, és úgy tűnt, rájuk mindenképp számíthatok. A szüleink, akik évtizedek óta összejártak és a világnézetük is megegyezett, hasonló szellemben neveltek bennünket. Hogy semmi ne állhasson közénk, egyikünk sem volt megkeresztelve; az imádságokat egyikünk sem ismerte; a szervezetünk működéséről – képeskönyvek és oktatóvideók segítségével – mindhármunkat felvilágosítottak; mindhárman büszkén vállaltuk női mivoltunkat; mindhárman öt-, nem pedig hatévesen mentünk iskolába; mindhárman megfontoltan, józanul cselekedtünk; mindhármunk fejében egy sűrű négyzetrács tartalmazta azokat az útmutatókat, amikkel elháríthattuk Nápoly és a világ veszélyeit; ha valamivel kapcsolatban kérdésünk volt, mindhármunknak azonnal válaszoltak a szüleink; mindhárman rengeteget olvastunk; korosztályunk ízlését és viselkedését mindhárman megvetettük, ugyanakkor tanáraink buzdítására ügyesen elboldogultunk a zene, a film, a tévéműsorok, az énekesek és színészek labirintusában, s legvégül: titokban mindhárman híres színésznők akartunk lenni, észbontó pasik oldalán flancolni, akikkel aztán hosszan csókolózunk és összedörzsöljük a nemi szervünket. Angelához persze szorosabb barátság fűzött, Idát kis pisisnek tartottam, pedig nemegyszer zsebre tett minket, miután olvasottabb volt nálunk, sőt verseket és novellákat is írt. Egy szó, mint száz, emlékeim szerint sosem volt perpatvar közöttünk, vagy ha mégis, őszintén megvitattuk, és elsimítottuk az ügyet. Vagyis megbízható tanúnak bizonyultak, én pedig óvatosan kifaggattam mindkettejüket. De egyikük se mondott semmit, ami a gyanúmat igazolta volna, sőt agyba-főbe dicsértek, ami meg engem illet, szebbnek láttam őket, mint addig bármikor. Termetre arányosak voltak, a vonásaik meg annyira finomak, hogy csak rájuk pillantottam, máris elfogott a vágy, hogy megöleljem, megcsókoljam őket és eggyé olvadjak velük. Egyik este azonban, amikor különösen pocsék hangulatban voltam, eljöttek hozzánk a San Giacomo dei Caprira a szüleikkel. Ez volt az a pillanat, amikor minden megborult. Mondom, aznap a szokásosnál is levertebb voltam: sápadt, sovány égimeszelőnek éreztem magam, s olyan esetlennek minden szavamat, gesztusomat, hogy a legkisebb értetlenkedést is támadásnak vettem. Így reagáltam akkor is, amikor Ida a cipőmre mutatva megkérdezte:

– Csak nem vadiúj szerzemény?

– Dehogy, már vagy ezer éve megvan.

– Nem rémlik, hogy láttam volna azelőtt.

– Na és? Tán valami gond van vele?

– Dehogyis!

– Pedig biztosan így van, ha csak most szúrtad ki.

– Egyáltalán nem.

– Túl cingár a lábam?

S ez így ment egy jó darabig: ők nyugtatgattak, én meg próbáltam a szavaik mögé látni, és kifürkészni, hogy vajon az igazat mondják-e, vagy a megcsúnyulásom lesújtó élményét próbálják a jó modor mögé rejteni. Addig-addig, míg anyám, a maga bágyatag hangján, közbe nem lépett: Elég, Giovanna! Nincs cingár lábad! Elszégyelltem magam, azonnal elhallgattam, mire Costanza, Angela és Ida anyukája áradozni kezdett: Gyönyörű a bokád! Mariano pedig, az apukájuk, átvette tőle a szót: És micsoda comb! Tepsis burgonyával igazi ínyencfalat! De ezzel korántsem volt vége, folytatta a szurkálódást, megállás nélkül süketelt, tipikusan az az ember volt, aki szentül hitte, hogy a temetési menetet is megnevetteti.

– Mi baja ennek a gyereknek?

Megráztam a fejem, mintegy jelezve, hogy minden a legnagyobb rendben, és próbáltam rámosolyogni, de nem sikerült; az egész lénye bosszantott.

– És milyen gyönyörű a hajad! Mi ez? Csak nem cirokseprű?

Tiltakozásul ismét megráztam a fejem, ezúttal már nem bírtam leplezni a bosszúságomat, amiért úgy bánik velem, mint egy taknyossal.

– Ugyan, drágám, hisz csak egy bók volt! Ezek szerint fogalmad sincs róla, milyen szép, vaskos növény a cirok! Ráadásul micsoda színekben pompázik: az egyik zöld, a másik vörös, a harmadik fekete.

Erre kifakadtam:

– Nem vagyok vaskos! Se zöld, se piros, se fekete nem vagyok!

Megrökönyödve meredt rám, aztán elmosolyodott, és a lányaihoz fordult:

– Eláruljátok, hogy miért ilyen savanyú ma este Giovanna?

Ettől még inkább elborult a kedvem:

– Nem vagyok savanyú!

– De hát ez nem sértés! Ez egy lelkiállapot kivetülése. Tudod, mit jelent?

Nem válaszoltam, így hát színlelt csalódottsággal ismét a lányaihoz fordult:

– Nem tudja! Ida, mondd el neki te!

Ida kelletlenül felelt:

– Azt jelenti, hogy fancsali képet vágsz. Nekem is mindig ezt mondja.

Ilyen ember volt ez a Mariano. Egyetemista koruktól ismerték egymást apámmal, s mivel azóta is sűrűn összejártak, az én életemhez is – mióta csak az eszemet tudom – hozzátartozott. Jól emlékszem hízásnak indult alkatára, kopaszságára, tengerkék tekintetére, valamint sápatag, püffedt arcára, utóbbi már kislány koromban is mély benyomást tett rám. Történelmet tanított az egyetemen, ezenfelül egy tekintélyes nápolyi újság állandó munkatársa volt. Ha beállított hozzánk, ami gyakorta megesett, hosszú órákra bezárkózott az apámmal, és vita közben mindig szerét ejtette, hogy metsző gúnnyal hangsúlyozza a kiábrándultságát. Borzalmasan idegesítő alak volt. Nem mellesleg ő meg az apám folyton vitatkoztak, mi hárman pedig, még ha egy kukkot sem értettünk az egészből, szentül meg voltunk győződve róla, hogy egy rendkívüli, embert próbáló megbízatáson dolgoznak, ami rengeteg kutatással és összpontosítással jár. Mariano azonban, ellentétben apámmal, nemcsak a kutatásainak szentelte minden idejét, hanem magából kikelve ostorozta az ellenségeit – Nápoly, Róma és a többi olasz város lakosságát –, akik ellehetetlenítették a hozzájuk hasonlók munkáját. Angela, Ida meg én, noha a véleménynyilvánításhoz még kicsik voltunk, értelemszerűen a szüleink pártjára álltunk, szembefordulva azokkal, akik a vesztükre törtek. Egy szó, mint száz, a beszélgetéseikből nem sokat értettünk, viszont annál érdekesebbek voltak a káromkodások, amikkel Mariano nyelvjárásban illette az akkortájt híres embereket. Nyilván azért, mert mindhármunknak – nekem meg különösen – a káromkodás mellett azt is megtiltották, hogy nápolyi nyelvjárásban beszéljünk. Mondanom sem kell: teljesen feleslegesen. A szüleink ugyanis – tiltás ide vagy oda –, hamar megenyhültek, úgyhogy amikor hármasban maradtunk, azzal szórakoztunk, hogy halkan felsoroltuk Mariano ellenségeinek vezeték- és keresztnevét, melyeket aztán megtoldottunk az általa használt trágár jelzőkkel. Ám amíg Angela és Ida az apjuk szótárát viccesnek találta, számomra a gonoszság egyik megjelenési formája volt.

Hát nem merő rosszindulat áradt a vicceiből? Még hogy én savanyú, fancsali képű! Még hogy cirokseprű, én?! De mi van, ha nem viccnek szánta, hanem a színtiszta igazságot mondta ki? Asztalhoz ültünk. A felnőttek belemerültek valami unalmas fejtegetésbe tudom is én melyik barátjukról, aki eldöntötte, hogy Rómába költözik, mi meg némán, kókadozva vártuk, hogy a vacsora mielőbb véget érjen, és visszamenekülhessünk a szobámba. Evés közben döbbentem rá, hogy amíg Mariano harsányan hahotázik és Costanza, a felesége mértékkel, ízlésesen kuncog, addig az anyám éppen csak mosolyra húzza a száját, az apám pedig komor ábrázattal mered maga elé. Ki tudja, hasított belém, tán a szüleim azért nem nevetnek olyan jókat, mint Angela és Ida szülei, mert tönkreteszem az életüket. A barátaik elégedettek a lányaikkal, én viszont csalódást okozok nekik. Jaj, savanyú lettem, mint a sós uborka, s így, hogy itt ülök velük egy asztalnál, nem tudják elengedni magukat. Milyen szomorú az én anyám, és milyen lehengerlően vidám Angela meg Ida anyja! Az apám épp bort tölt a poharába, és kedves visszafogottsággal duruzsol neki. Costanza olasz–latin szakos tanár volt, és dúsgazdag szüleinek hála kiváló nevelésben részesült. Kifogástalan modorával mindenkit lenyűgözött, anyám például rendszeresen őt majmolta, meg persze én is – önkéntelenül. Hogy is mehetett hozzá egy ilyen alakhoz, mint Mariano? Csillogó ékszerei, ruháinak színkavalkádja, amiket mintha ráöntöttek volna, most a szokásosnál jobban elkápráztattak. Legutóbb egy nappal korábban jelent meg álmomban, és a nyelve hegyével, akár egy macska, megnyaldosta a fülemet. Ez az álom annyira felpezsdített, hogy még ébredés után néhány órával is biztonságban éreztem magam. Most pedig, hogy az asztalnál közvetlenül mellette ültem, váltig abban reménykedtem, hogy a puszta kisugárzásával odébb űzi a férje otromba szavait. De nem. Mariano poénjai belém égtek, és végig ott vibráltak a fejemben a vacsora alatt: a hajam miatt cirokseprű lettem, a fancsali képemről meg bárki leolvashatja, hogy majd szétvet az ideg. Egész idő alatt két véglet közt ingáztam: hol késztetést éreztem, hogy a magam szórakoztatására disznóságokat sugdossak Angela fülébe, hol meg átadtam magam a letargiának, és tüntetően kornyadoztam. A desszert után végül otthagytuk a szüleinket, visszavonultunk a szobámba, és kertelés nélkül Idának szegeztem a kérdésemet:

– Tényleg fancsali a képem? Mondd meg őszintén: elcsúnyultam?

Erre összenéztek, majd kórusban felkiáltottak:

– Ugyan, dehogy!

– Az igazat mondjátok, ne kíméljetek!

Láttam rajtuk, hogy vonakodnak, végül Angela volt az, aki rászánta magát:

– Egy kicsit. Talán. De nem külsőleg.

– Külsőleg szép vagy – tette hozzá Ida. – Csak a szorongás csúfított el kissé.

Angela erre megcsókolt, és azt mondta:

– Velem is gyakran előfordul: elcsúnyulok, ha túlszorongom a dolgokat. De elmúlik.