Bíró Lajos

Glória

és más novellák

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-573-1

GLÓRIA

A szorgalmas és törekvő Csillag, Csillag Árpád, az Első Magyar Ipar- és Hitelbank főtisztviselője egy téli estén megelégedetten és jókedvűen jött ki a bankból. Harmincegyedike volt, a fizetését megkapta, a pénz nagyobb részét gondosan elhelyezte már félrerakott és örvendetesen növekvő kis tőkéjéhez, a kisebb résszel a zsebében pedig derűsen gázolt kifelé a Lipótvárosból, el az Andrássy út felé, hol is mindenekelőtt vacsorázni szándékozott, azután abonálni ebédet, vacsorát az egész jövő hónapra, majd szobáját kifizetni, továbbá apró bevásárlásokat tenni ruhatára kiegészítésére. Mindez telt a kisebb részből. A nagyobb ott maradt a bankban: folyószámlája javára írva.

A nagyobb rész ott maradt a bankban, gyarapította a már meglevő tőkécskét, gyarapodott, kedvesen hízott maga is, üdén, virulóan, pufók aranyarccal. A helyzet olyan volt, hogy a szorgalmas és törekvő Csillag, Csillag Árpád, az Első Magyar Ipar- stb. főtisztviselője most már házasságra gondolhatott, egy előnyös házasságra, amely egyrészről kellemes és nyugalmas életet biztosit neki, másrészről pozícióját – pozícióját – még jobban megerősíti. A leendő hitestárs még nem volt kiszemelve, csak annyi volt bizonyos, hogy a házasságnak előnyösnek kell lennie. Ami a számba vehető lányokat illeti, több apa jöhetett kombinációba; bizonyos gyöngéd puhatolózások történtek is már és öröm volt, szívet melegítő diadal volt meghallgatni a közvetítő bizalmi személy referálását arról, hogy az apák milyen heves és kitörő helyesléssel fogadták a Csillag-kombinációt. A legkitűnőbb apák között lehetett a házasságra nézve válogatni.

A törekvő Csillag mosolygott magában, és mosolyogva gázolt kifelé az Andrássy útra. Az Andrássy út sarkán a vállára ütött valaki.

– Szervusz, Csillag. Hová mégy, Árpi?

A szorgalmas Csillag megfordult, és meglátta kollégáját, Törő Viktort, a lump Törőt. Csillag azért nem bánt rosszul Törővel; lenézte kissé, de nem bánt rosszul vele, sőt bizonyos örömet érzett, ha látta. Íme, egy olyan ember, aki egyre rontja a pozícióját.

– Szervusz – mondta neki jóindulatúan. – Megyek vacsorázni.

– Hová?

Csillag megmondta. Törő elnevette magát.

– Hát még mindig ott vacsorázol? – kérdezte nevetve. – Gyere el már egyszer valami tisztességes helyre. Tudod mit, gyere el velem az orfeumba és légy a vendégem. Árpi, te békés igavonó, gyere el velem, és nézd meg, hogy él egy úr harmincegyedikén.

Csillag, a szorgalmas Csillag rövid habozás után elfogadta az ajánlatot. Olyan jókedvű volt, olyan nagylelkű kedvében volt, hogy még ennek a lumpnak is örömet akart szerezni. Elfogadta az ajánlatot és így elmentek együtt az orfeumba.

Csillag máskor is volt már itt, sőt elég gyakran járt ide; minden hónapban egyszer; ez azonban egészen más volt. Mindenekelőtt: páholyba ültek, aztán: nem vacsoráztak meg előbb valamely olcsó vendéglőben, hanem a páholyban vacsoráztak és már a vacsorához pezsgő volt; végül: előadás után bevonultak a télikertnek egyik fülkéjébe, ismét pezsgőt ittak, a cigány nekik húzta, egy igen szőke nő letelepedett az asztalukhoz, más nők suhogva járkáltak el előttük és bizalmasan integettek a lump Törőnek. Határozottan szép volt az egész.

A törekvő Csillagnak kigyúlt a kedve a pezsgőtől, most még jobban érezte, milyen nevezetes és kitűnő ember ő, milyen előkelő pozíciója van és milyen kitűnő kilátásai vannak a jövőre, bizseregni kezdett benne valami, tetterőt érzett magában, úgy érezte, valami szépet és nagyot kell cselekedni.

Derülten, sőt csaknem kihívóan nézegetett körül, és a tekintete megakadt egy barna bőrű, fekete hajú, csillogó szemű, zöld selyemruhás nőn, aki egy oszlophoz támaszkodott és feléjük nézett. Rátette a kezét a Törő karjára.

– Te – kérdezte –, ki az a nő?

– Melyik? Az a fekete?… Hiszen láttad a színpadon. Táncolt. Spanyol táncosnő. Dél-amerikai. Kreolivadék. Glóriának hívják. Csupa tűz. Akarod? Ide hívjam?

– Igen – mondta Csillag fellelkesedve.

Törő, a lump Törő felállott, egy mozdulattal és egy mosolygással meghívta a barna bőrű nőt az asztalukhoz, a nő biccentett, feléjük indult, és Törő ekkor kissé ijedten hajolt oda Csillaghoz.

– Te, Árpi – mondta neki halkan –, hanem azután szégyent ne hozz rám. Én már máskor is vezettem be ide új embereket; aki velem van, arról tudják itt, hogy nem sajnálja a pénzt. A szerelem itt kissé drágább, mint azokon a helyeken, ahol te szoktad beszerezni.

– Légy nyugodt – felelte a törekvő Csillag –, tudom én, hogy hol vagyok.

A barna bőrű nő megérkezett, mosolygott, nagyon szép volt, pompás szaga volt, gyors ismerkedés történt és barátságos kézfogások estek, kiderült, hogy a spanyol táncosnő csak németül tud, azt is csak törve, és hogy Csillag, a szorgalmas és törekvő Csillag nagyon megnyerte a tetszését.

– Tu piszt ein Kavalliich – mondta neki bizalmasan, elragadtatva, az utolsó szó utolsó tagját lehunyt szemmel, szinte kéjesen hangsúlyozva.

Hogy Csillag, Csillag Árpád gavallér, lovag, Kavalier, és hogy ő ezt rögtön látta rajta A törekvő Csillag mosolygott, el volt ragadtatva Glóriától. Glória vacsorázott és ivott, majd Csillag kifizette a vacsoráját, kissé megilletődötten az összeg nagyságától, és hazafelé indultak. A lump Törő még maradt, Csillag azonban Glória társaságában ment, beült egy fiákerbe, és elrobogott Glória lakására.

A kiszállásnál a Glória lakása előtt némi szóváltás volt még a fiákerossal, aki a helyzetet alávalóan ki akarta aknázni, baj azonban itt nem történt. A baj, a nagyobb baj, a nagy baj csak később, jóval később jött, akkor tudniillik, amikor Csillag, a törekvő és szorgalmas Csillag távozni készült Glória lakásáról. Azt, ami Csillag részéről történt, ami a nagy bajt felidézte, azt az elhatározást, azt a cselekedetet hosszabb lelki harc előzte meg, csendben megvívott izgalmas tusa, érvek és érvek, izgalmak és izgalmak között Csillag Árpád jól berendezett lelkében. Az érvek egy összeg körül forogtak, az izgalmak ennek a pénzösszegnek a megállapítása, a mértéke, a nagysága fölött csaptak össze a szorgalmas Csillag pénzdolgokat mindig bölcsen megfontoló elméjében és jól berendezett lelkében. Az idő sürgetett. Határozni kellett. Színt kellett vallani. Mi történt ekkor a szorgalmas Csillag jól berendezett lelkében? Mi gyűrte le azokat az aggodalmakat, amelyek a távozás szégyenletes mivoltára, vereségszerű, menekülésszerű jellegére, a lump Törő gúnyos mosolygására vonatkoztak? A szorgalmas és törekvő Csillag habozó lelke egy papírpénz és két nagyobb ezüstpénz kombinációja között ingadozott. Az utolsó percben azonban Csillag egyszerre megfontolta az összes áldozatokat, amelyeket már hozott, vacsorát, fiákert, összehasonlította továbbá azt az árt, amelyet két nagyobb ezüstpénz kombinációja jelentett, azzal az árral, amelyet más beszerzési helyeken fizetni szokott, belesüvöltött végül aggodalmai közé az a gondolat is, hogy ha a költekezésében féktelen talál lenni, akkor tőkécskéjéhez kell – folyószámlája terhére – hozzányúlnia, és a két nagyobb ezüstpénz távozás közben, kalap a fejen, bot a kézben, diszkréten megcsörrent egy asztalka márványlapján.

És ekkor rettenetes dolog történt. Nem az, amit Csillag Árpád várt: harag, szitkozódás, követelőzés. Nem. Glória föléje hajolt a két ezüstpénznek, előbb olyan hitetlenül nézte meg őket, mintha kételkednék a saját szemében, azután barna arcára és csillogó szemére olyan eltorzult undor ereszkedett, mintha valami utálatos férget látna, azután pedig kiegyenesedett, a csípőjére csapta a két kezét, szétterpesztette a két lábát, és harsányan elkezdett nevetni. Szétterpesztett lábbal állott a meghökkent Csillag Árpád előtt, és gúnyosan harsányan hahotázva, rikoltozva kacagott bele az arcába. Előbb szólni sem tudott, de azután hebegve a mértéktelen kacagástól, rikácsolva, egyet-egyet biccentve a fejével, mondta:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…!

Csillag, a jól berendezett lelkű Csillag elámultan nézett rá. Glória két kezével a saját oldalát verdeste a kacagástól, és lelkendezve, gúnyosan, mérhetetlen lenézéssel ismételte:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…!

A szorgalmas Csillag összeszedte minden erejét, megfordult, és méltóságosan távozott. Méltóságos távozása meneküléssé, szinte futássá fajult, amikor meghallotta, hogy Glória követi, amikor a spanyol táncosnő könnyű lábának a zaját hallotta maga mögött.

Kint volt a lépcsőházban és – be kell vallani – rohant lefelé. A teljes megmentést azonban ez sem jelentette, mert a kőlépcsőkön utána, nyomban mögötte csörrenve gurult lefelé két nagyobb ezüstpénz, és a félhomályban utolérte és egészen a földszintig követte a kacagó rikácsolás:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…!

A szorgalmas Csillag lihegve állott meg a földszinten. Fent becsukódott az ajtó. Csend lett. Azonban mi van a két nagyobb ezüstpénzzel? Azok is lejöttek a lépcsőn. Kidobódtak. A törekvő Csillag óvatosan gyufát gyújtott, de csak az egyik ezüstpénzt találta meg. Megtalálta, azután sietve csengetett a házmesternek, kivonult a kapun, és lassan megpihenő, lassanként egészen megnyugodott lélekkel és azzal az elhatározással, hogy most már csakugyan meg kell házasodnia, hazatért.

Harmadnap találkozott Törővel, és vidáman, ravaszul rámosolygott. Törő, a lump Törő azonban komoly maradt, hozzáhajolt, és nagyon komolyan mondta neki:

– Árpi… te egy aljas ember vagy.

A törekvő Csillag méltatlankodva akart válaszolni, Törő azonban legyintett a kezével, mintha azt akarta volna mondani, hogy ez már nem is az ő dolga, majd elintéződik ez nélküle is, ismét hozzáhajolt, és halkan mondta:

– Tu piszt ein Kavalliich…

Azután hátat fordított neki, és elment. A törekvő Csillag bosszankodva bámult utána, de lassanként megvigasztalta az a gondolat, hogy ez az ember egy lump, viszont az ő pozíciója egyre erősödik, és hogy ami a házassága ügyét illeti, már körülbelül megállapodott a kellő és helyes apa személyében. A következő napok ezt az ügyet még jobban előrevitték, és a törekvő Csillag ekkor egy napon ebédre volt hivatalos, hogy jobban megismerkedjék leendő menyasszonyával.

Ezen a napon délben sietve és jókedvűen gázolt kifelé a bank tájékáról, amikor vele szemben a gyalogjárón egy lázas lendületű kalap és egy lila díszes, prémes bunda jelent meg. Egy sétáló, sőt talán várakozó nő. Kit vár vajon? A bankból valakit? A törekvő Csillagnak megdermedt a vére, amikor a közelébe ért. Hiszen ez a nő… ez a nő Glória. Menekülésre gondolt, de a menekülésre nem volt ideje. Glória felemelte a fejét, bizalmasan feléje intett, azután bizalmas, lassú, gúnyos fejbiccentések közepett, csendesen, kacagva súgta neki:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…

A szorgalmas Csillag elsápadva és megrendülve nézett rá, és nem tudott megmozdulni. Glória mosolyogva biccentett és újra kezdte:

– Tu… piszt…

Csillag ekkor megrándult, megmozdult és futni kezdett. Glória mellette volt, mellette maradt. Ő elhagyta. Még annyit látott, hogy az emberek csudálkozva állanak meg, és a bank ajtajából bámulva néznek utánuk a kollégái, még egyszer hallotta:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…

Azután elmenekült, lihegve rontott előre, feldúlt lélekkel rohant addig a házig, ahová ebédre volt híva; a ház előtt kissé megnyugodott, de azért nyugtalanul ebédelt meg a kellő apa és a jövendőbeli menyasszony társaságában.

Az eljegyzés mindazonáltal gyorsan megtörtént. A szokásos jelentések szétmentek, az újságokban is megjelent a hír, és a törekvő Csillagnak menyasszonya másnap csodálkozva mutatott egy nyílt levelezőlapot, amely a menyasszony címén érkezett a vőlegénynek, neki, Csillag Árpádnak. A levelezőlapon mindenekelőtt ez volt:

– Gratulálok.

Azután kissé bizonytalan helyesírással ez:

– Du bist ein Kavalier!

A törekvő Csillag elpirulva magyarázta menyasszonyának, hogy ez egy ostoba tréfa, nem kell vele törődni és a levelezőlapot szét kell tépni, amibe a jövendőbeli Csillag Árpádné bele is nyugodott. A levelezőlapot széttépték. Másnap délben azonban a bank utcájában, a Lipótváros déli forgalmában ott sétált Glória, és suttogva üdvözölte a törekvő Csillagot:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…

A szorgalmas Csillag menekült, a dolog ezúttal még nagyobb föltűnést keltett, mint első ízben, a bankban elterjedt a híre, és másnap húsz ember faggatta és csúfolta a szorgalmas Csillagot a két ezüstpénz miatt, amelyek közül az egyiket ő felszedte a sötét lépcsőházban. A törekvő Csillag ekkor kétségbeesve és felháborodva szaladt a lump Törőhöz.

– Mondd meg annak a nőnek – kiáltotta hevesen –, hogy én a rendőrséget veszem igénybe. Becsukatom. Eltoloncoltatom.

A lump Törő megvetően nézett rá, és nem felelt.

– Becsukatom. Eltoloncoltatom! – kiáltotta Csillag.

Törő vonogatta a vállát.

– Te tökfilkó – mondta lenézően. – Mi közöm nekem ehhez? Menj el, és mondd meg őneki, ha van kedved rá.

– Nem, erre nincs kedvem – felelte Csillag megszeppenve.

– Akkor hagyj nekem békét!

A megszeppent Csillag most könyörgésre fogta a dolgot, megmentést kért, közvetítésért esedezett, pénzt ajánlott, a lump Törő rázta a fejét, és végül rákiáltott:

– Takarodj innen, és hagyj békét nekem! En nem közvetítek, én nem mentelek meg, én utállak, mert piszkos disznó vagy és engem kompromittáltál. Egyet mondhatok, hogy Glóriánál eredményt pénzzel el nem érsz, pénze van neki, több, mint neked. És úgy gyűlöl téged, hogy előbb meg akart ölni… Ami pedig az eltoloncolást illeti, – ő már beszélt is egy ügyvéddel. Semmi baja nem történhetik. Mit mond ő neked? „Tu piszt ein Kavalliich!” Hisz ez igaz. Az vagy. Gavallér vagy. Ez csak nem sértés?

Előrehajolt, és még egyszer mondta:

– Tu piszt ein Kavalliich…!

A törekvő Csillag előbb pofon akarta vágni a gúnyosan mosolygó Törőt, de jól berendezett lelkében a megfontolás legyőzte a haragot. Inkább újra könyörgött tehát. Hogy ő főbe lövi magát, ha ez így tart. Most már mindenki tudja a dolgot. Már a menyasszonya is. És mindenki azt mondja neki: „tu piszt…”

A lump Törőnek kissé megesett rajta a szíve.

– Tökfilkó vagy – mondta neki jóindulatúan. – Aljas ember vagy. Megérdemelnéd, hogy kirúgjalak… De jól van, megbántad a dolgot, hát egy jó tanácsot adhatok neked: házasodj meg gyorsan. Glóriának gyöngéje a házasodó ember. Az ő szemében minden ember szent egy kicsit, ha el is vesz egy lányt. Azt hiszi, te is szerelemből házasodol…

A törekvő Csillag siettette az esküvőt, és minthogy egyébként teljes volt a megegyezés, az esküvő napját hamarosan ki is tűzték. Legfőbb ideje volt, mert Glória kezdett elviselhetetlenné lenni. Most már szinte naponként megjelent a bank előtt; mint egy bosszúálló istennő, úgy suhant oda villogó szemmel és libegő kalappal Csillaghoz, és fehér foggal mosolyogva, máskor komoran és sötéten, majd jóindulattal, lassú fejbólogatással, anyai hangon, ismét máskor jó pajtás módjára, bizalmasan, hetykén egyetértően súgta, kiáltotta vagy pattogta oda neki:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…

Azon a napon, amelyen nem jött, legalább egy képes levelezőlapot küldött Csillagnak és a legutóbbi napokban – egy kitűnő ötlete támadván – estefelé jövendőbeli apósa lakására telefonozott neki, valami férfival, pincérrel vagy szolgával a telefonhoz hívatta, és amikor a törekvő Csillag a kezébe vette a kagylót, és sietve és feszesen bemondta:

– Itt Csillag.

Akkor egy mézédes, szerelmes, elragadott hang suttogta a fülébe:

– Tu… piszt... ein Kavalliich…

Az utolsó napok tűrhetetlenek voltak; a törekvő és szorgalmas Csillag ekkorra az izgalomtól sápadtan és lesoványodottan járt-kelt már, és ha az esküvő napja nem lett volna közel, még valami bolondot csinált volna. Szerencsére jött az esküvő napja, és ezen a szép napon boldog és megkönnyebbült lélekkel ébredt fel a törekvő Csillag. Most vége ennek a nyomorúságnak; el is utazik; és ha hazajön, az az átkozott nő békében hagyja; pozíciója ismét megerősödik… Menyasszonya jutott eszébe, és megnyugvással gondolt az apa kitűnő vagyoni viszonyaira.

Előbb az anyakönyvvezetőhöz mentek, Csillag boldogan ugrott ki itt a kocsiból, és fürgén fordult meg a lépcső felé, hogy az épületbe felsiessen. A fürgesége azonban egyszerre megbénult, az egész teste megdermedt, és elsápadva bámult az álldogálók közé, akik a feljáró szélén két sorfalat csináltak. A nép között, a tömeg között, ott virított egy hősies, vakmerő és kiabáló kalap. A Glóriáé…

A törekvő Csillag megdermedve bámult feléje, és azt mondta magában, hogy most botrány lesz. De nem lett botrány. Csillag megmozdult, és dideregve vánszorgott felfelé a lépcsőn. A kalap is megmozdult. Előretolakodott az első sorba. És amikor a szorgalmas Csillag elbotorkált előtte, akkor a kalap alatt, a barna arcon mozgás támadt, és a szorgalmas és törekvő Csillag inkább látta, mint hallotta a piros ajkakról ezt a jóindulatú, áhítatos suttogást:

– Tu… piszt… ein Kavalliich!

Bent volt a teremben. Ide csak nem jön be Tévedés volt: oda is bejött. Az ajtó felnyílott, és suhogva, parfümösen, szenzációsan Glória jött be rajta. A széles körű család nagy számban megjelent tagjai összesúgtak, a törekvő Csillag lázasan, görcsösen próbált a menyasszonyával beszélgetni, a menyasszony azonban kíváncsian és megilletődötten bámulta Glóriát. Glória szende arccal vonult meg a háttérben, a törekvő Csillag elhallgatott, és verejtékcseppek verődtek ki a homlokán.

A homlokának tovább is bőven volt alkalma verejtékeznie, mert a házasságkötés szertartásának a megkezdésekor Glória előresuhogott, és a jobb oldali fal mellett állapodott meg, úgyhogy az előrelépett menyasszony és vőlegény nagyon jól láthatta. „Miért nem vezeti ki valaki?” – gondolta Csillag kétségbeesetten. „De hiszen akkor botrány lenne” – gondolta rögtön összetörve.

A házasságkötés aktusa megkezdődött. A vőlegény is, a menyasszony is fél szemmel Glóriára nézett, és amikor az anyakönyvvezető a törekvő Csillag igenjét várta, kínos csend állott be, mert a törekvő Csillag megbűvölve meredt a Glória piros ajkára.

Ez a piros ajak ugyanis a hivatalhoz és az ünnepi aktushoz mérten komoly arccal, hangtalanul, de tagoltan, tisztán és félreérthetetlenül mondta:

– Tu… piszt… ein Kavalliich…!

A törekvő Csillag végre kimondta az igent, az aktus befejeződött, az anyakönyvvezető távozott, és a rokonság körében általános csókolózás támadt. Glória nagy tisztelettel nézte a családi hangos örömet, de mikor a távozás megkezdődött, mozdulatlan arccal odasuttogta még a halvány Csillagnak:

– Tu piszt ein…

A kocsik azután a templom felé robogtak, és a törekvő Csillag izgatottan, félve és reménykedve bámult ki a kocsi ablakán, jön e Glória.

Jött. Egy robogó fiákeren hajtatott el mellettük, ő is kihajolt a kocsija ablakán, és még annyi ideje is volt, hogy a remegve visszadöbbenő Csillagnak odakiáltsa:

– Tu piszt…

Azután elrobogott. A templomban azonban ott volt. Feljött egészen a fehérruhás kisasszonyokig, akik az oltár közelében állottak, áhítatos arccal rakta össze a két kezét, de valahányszor a didergő Csillag odanézett, komolyan, tagoltan, hangtalanul mozgott az ajka:

– Tu… piszt… ein…

És a törekvő Csillagnak mindig oda kellett néznie. A templom zsúfolva volt emberekkel. A menyasszony apja kitűnően volt megválasztva, és a törekvő Csillagnak dagadt volna a szíve, ha a megjelent előkelőségeken végignézhetett volna. De ő nem tudott máshová nézni, csak Glóriára. Jól berendezett lelke kegyetlenül össze volt kuszálva; minden nyugalmának vége volt, és törekvő és megfontolt elméje a jövendő szép reménységei helyett egyetlenegy kérdést forgatott és őrölt lázasan: mit fog csinálni Glória, hogyan fejezi be ezt a hajszát, csinál-e botrányt, belekiáltja-e a pap szavába rettenetes és süvöltő, bosszúálló és harcos jelszavát.

A szertartás megkezdődött, haladt előre, a törekvő Csillag kétségbeesetten erőlködött, hogy követni tudja, de a kínos megakadások így sem voltak elkerülhetők. A törekvő Csillagnak Glóriára kellett bámulnia. Glória csendesen, áhítatosan mozgatta az ajkát.

A reszkető Csillagban lassanként vad düh gyulladt ki. Botrány lesz? Jó. De az a bestia akkor nem kerül ki innen élve. Ha mindennek el kell vesznie, akkor pusztuljon el ő is. A törekvő Csillag a frakkban, a fehér kesztyűben, az oltár előtt, a gazdag menyasszonnyal az oldalán ökölbe szorította a kezét, és úgy érezte, hogy egy puha, teli, barna nyak ropog a görcsös és vérszomjas ujjai között.

A szertartás véget ért, és Csillag csodálkozva nézett körül. Mi ez? Nem történt semmi? Hol van Glória? Ott van a helyén, az ajka megmozdult most is, amikor a csudálkozó Csillag tekintetét elfogta, de látni való volt, hogy kifelé tart. Mi az? Elmegy? Botrány nélkül? Megelégelte a kínzást? A kipiruló Csillag valami olyanfélét érzett, ami a hálára hasonlított.

A megkönnyebbült és fellélegző Csillag emelt fővel tartott kifelé a jól megválasztott apa leányával, immár hitvesével a karján. Most már észre tudta venni a notabilitásokat, és büszkén dagadt a szíve. A pozíciója mégis…

A hosszú sorfal végén azonban, amely a zsúfolt templom közönségéből alakult, egy vakmerő kalap libegett, tolakodott, öklözte magát előre. Előreöklözte magát, megállott, mintegy leszállott, megülepedett, megtelepedett egy helyen. A törekvő Csillag üveges szemmel meredt feléje. Mi az? Még mindig nem elég? Még mindig nem ereszti ki a karmai közül? Emberhalál kell? Hát legyen emberhalál.

Most ismét nem látta a notabilitásokat. Kézszorításokat elfogadott és visszaadott, de dobogó szívvel, kimeredt szemmel bámult előre, a kalap felé. Egyre közelebb értek hozzá. A sorfal mozgott, suttogott, kiabált, gratulált. És a zúgásban, mormogásban, suttogásban és kiabálásban, a kézszorítások között az új férj és az új asszony odaért a vakmerő lendületű kalap elé. A kalap megmozdult. Az új asszony rábámult, és egy másodpercre megállott.

És ez alatt a másodperc alatt ez történt. A törekvő Csillag eleresztette hitestársa karját, meghorkant, egy messze hallható, szinte felüvöltő hangot adott, ökölbe szorította, majd felemelte fehér kesztyűs kezét, és vérben forgó, kidülledt szemmel dűlt előre. Most ezzel a kesztyűs két kezével lecsap arra a bestiára… a puha, teli, barna nyak ropog vérszomjas ujjai között… A törekvő és szorgalmas Csillagot jól berendezett lelke azonban megmentette egy gyilkosság elkövetésétől. A szóban levő másodperc második felében ugyanis eszébe jutott, hogy ez botrány lenne, ez tönkretehetné őt; ugyan kérem, ki fog gyilkolni; ami keveset ez az egész dolog a pozícióján rontott, azt a kitűnően megválasztott após pótolni fogja. A szóban levő másodperc második felében tehát a törekvő és szorgalmas Csillag lefojtogatta torkán vad felhorkanását, fehér kesztyűs kezét lekapta a levegőből, és karon ragadta vele hitestársát. És ennek a nevezetes másodpercnek az utolsó negyedében a meghökkent Glória előrehajolt, és ugyanazon a hangon, amelyen a többiek gratuláltak, szívesen, melegen, mosolygóan elhadarta:

– Tu… piszt… ein Kavalliich!

A törekvő és szorgalmas Csillag ragadta kifelé hitestársát a templomból. Beültek egy felvirágozott kocsiba, a kocsi elindult velük, és a törekvő Csillag megkönnyebbülten mosolygott maga elé. Mi történt? Semmi. Egy felhorkanás. Hát aztán? Kinek nem voltak ifjúkori kalandjai. Pozíciójának ez nem árthat, csak…

A fiatalasszonyra nézett, aki oldalán ült, és aki most nyilvánvalóan egy kérdéssel harcolt. Kimondja-e ezt a kérdést? Nem mondta ki.

Hanem elutaztak nászútra. És a második héten Párizsban, a világosság és a legnagyobb szerelmek városában, amikor a törekvő és szorgalmas Csillag megelégedetten élvezte jelenét és mámorosan gondolt jövőjére, amikor a fiatalasszony páholyjegyet akart a színházba, holott a számító és törekvő Csillag sokkal, oh, sokkal szerényebb jegyeket hozott, amikor ehhez hasonló nézeteltérések felgyülekezett mérge meghozta az első összeszólalkozást, s miután továbbá a fiatalasszony előbb célzást tett, majd nyíltan hivatkozott arra a bőkezűségre, amellyel kitűnően megválasztott apja őt a házasságba küldte, és amikor a megfontolt és törekvő Csillagra ez sem hatott, amikor egyik epés és mérges szó követte a másikat, amikor meg lehetett érezni, hogy ez a harc a két házastárs között, akik az asszony hozományát és a férj pozícióját egészen eltérő módon akarják élvezni, állandó marad, amikor minden érvből kifogyott, sértéseket tűrt el és a közeli vereséget érezte, akkor a fiatalasszony előrehajolt, és a keserűségtől mámorosan, félig sírva, de gúnyosan, sziszegve mondta férjének, a szorgalmas és törekvő Csillagnak :

– Tu… piszt… ein Kavalliich…!