Gregg Braden

A VALÓSÁGKÓD

Lépj túl meggyőződéseid korlátain!

Budapest, 2021

A mű eredeti címe: The Spontaneous Healing of Belief: Shattering the Paradigm of False Limits

A mű eredetileg a Hay House Inc. US kiadásában jelent meg az Amerikai Egyesült Államokban, 2008-ban.

© Gregg Braden, 2009

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2021

ISBN 978-963-291-568-5

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

© Fordította: Csengeriné Erdő Orsolya

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

A szöveget az eredetivel egybevetette és szerkesztette: Ruttkay Helga

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. E könyv semmilyen része nem sokszorosítható sem gépi, sem fotografikus, sem elektronikus eljárással, illetve hangfelvétel formájában; továbbá nem tárolható lekérdező rendszerben, nem továbbítható és nem másolható sem nyilvános, sem magáncélú felhasználásra – cikkekben és recenziókban szereplő rövid idézetek „tisztességes felhasználásán” kívül – a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

E könyv írója kizárólag közvetlen vagy közvetett orvosi vélemény kikérése mellett szolgál egészségügyi tanácsokkal vagy írja elő bármilyen technika alkalmazását fizikai, érzelmi vagy egészségügyi problémákra. Az író célja általános információszolgáltatás, amellyel segítheti az olvasó érzelmi és spirituális egészségét. Ha az olvasó bármely, ebben a könyvben található információt saját célra használ fel – amihez törvényes joga van –, az író és a kiadó az olvasó tetteiért felelősséget nem vállal.

A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik. Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Első lélegzetvételünk pillanatában átjár minket az univerzum egyetlen és legnagyobb ereje – az az erő, amelynek segítségével képesek vagyunk elménk lehetőségeit átültetni világunk valóságába. Ahhoz azonban, hogy teljes mértékben feléledjen ez a képességünk, szükségünk van egy kis finom változtatásra abban, ahogyan az életben magunkról gondolkodunk – vagyis egy váltásra a meggyőződésünkben.

Ahogyan a hang látható hullámokat hoz létre, miközben áthalad egy vízcseppen, a „meggyőződések hullámai” ugyanúgy fodrozódást keltenek az univerzum kvantumszövetében, hogy aztán a testünkké, valamint gyógyítássá, jólétté és békévé – vagy betegséggé, szükséggé és szenvedéssé – legyenek, amelyeket megtapasztalunk az életben. És ahogyan el tudjuk érni, hogy egy hang megváltoztassa a mintáját, úgy a meggyőződéseinket is rá tudjuk hangolni, hogy megőrizzenek vagy elpusztítsanak mindent, ami fontos számunkra, beleértve magát az életet is.

Egy olyan formálható világban, amelyben az atomoktól kezdve a sejtekig minden változik, hogy megfeleljen a meggyőződéseinknek, csupán az jelent határt számunkra, ahogyan magunkról gondolkodunk ebben a világban.

Ennek a könyvnek az a célja, hogy segítsen elfogadni ezt a csodálatos erőt és a tudatot, hogy mindig csupán egyetlen meggyőződésnyire vagyunk a legőszintébb szeretettől, legnagyobb gyógyulástól és legmélyebben gyökerező csodáktól.

Tartalom

Bevezető

1. fejezet: A valóság új nézőpontja: az univerzum mint tudatos számítógép

2. fejezet: Az univerzum programozása: a meggyőződés tudománya

3. fejezet: Az agytól az elméig: Ki működteti meggyőződéseink gyárát?

4. fejezet: Mit hiszünk? Életünk lényegének Nagy Kérdése

5. fejezet: Ha ismerjük a kódot, mi választjuk meg a szabályokat: Lépjünk túl meggyőződéseink korlátain!

6. fejezet: A meggyőződés megtisztítása: Hogyan írjuk át valóságunk kódjait?

7. fejezet: Használati utasítás az univerzumhoz

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások

A szerzőről

Bevezető

„Hagyd magad csendesen belevonódni annak vonzásába,amit igazán szeretsz!”

– Rúmi (1207–1273) szúfi költő

Az ismert kutatófizikus, John Wheeler egyszer azt mondta: „Ha a nap folyamán nem bukkantál rá semmi különösre, az a nap nem sokat ért.”[1]

Egy tudós számára mi lehet annál különösebb, mint felfedezni, hogy azzal, hogy egy helyben ülve egyszerűen csak figyeli a világot, valamiképpen megváltoztatja azt, ami máshol történik?… Ugyanakkor pontosan ez az, amit az új fizika felfedezései mutatnak. A Nobel-díjas fizikus, Albert Einstein már 1935-ben „kísérteties távolhatásnak” nevezte az ilyen kvantumeffektusokat, elismerve nyugtalanító voltukat. Egy Boris Podolskyval és Nathan Rosennel, a jeles fizikusokkal közös tanulmányában kijelentette: „A valóság egyetlen észszerű meghatározása sem teszi lehetővé ennek [a távoli kölcsönhatásnak] a lehetőségét.”[2]

Manapság pontosan ezek a bizarr anomáliák azok, amelyek jelentős változást, valóságos forradalmat idéztek elő a magunkra és az univerzumra vonatkozó gondolkodásunkban. A 20. század nagy részében a tudósok minden erejüket megfeszítve próbálták megérteni, mi lehet az, amit a kvantumfurcsaság a valóság működéséről elárulhat számunkra. Az például bizonyított tény, hogy az emberi tudat bizonyos körülmények között hatást gyakorol a kvantumenergiára – arra az anyagra, amiből minden felépül. És ez a tény ajtót nyitott egy olyan lehetőségnek, ami kitágítja a határait annak, amit a múltban a világunkról elhitettek velünk. A bizonyítékok egyre növekvő halmaza azt mutatja, hogy ezek a váratlan eredmények sokkal többek elszigetelt kivételeknél. A felmerülő kérdés az: Mennyivel többek?

Lehetséges, hogy a kutatók kísérletekre gyakorolt hatása valójában egy erőteljes ablakot nyit számunkra abba a fajta valóságba, amelyben élünk? Ha így van, akkor fel kell tennünk a kérdést: „Ezek a hatások azt is elárulják, hogy kik vagyunk ebben a valóságban?” A válasz mindkét kérdésre igen: az új felfedezések pontosan ezekhez a következtetésekhez vezetnek. És pontosan ezek miatt írtam meg ezt a könyvet.

Nincsenek figyelők

A tudósok bebizonyították, hogy miközben mi azt gondolhatjuk, hogy csak megfigyeljük a világunkat, valójában lehetetlen számunkra egyszerűen csak „figyelni” bármit is. A figyelmünket akár egy kvantumrészecskére összpontosítjuk egy laboratóriumi kísérlet során, akár valami másra – legyen az a testünk gyógyulása, a karrierünk, vagy kapcsolatunk sikere –, vannak elvárásaink és meggyőződéseink arra vonatkozóan, amire éppen koncentrálunk. Néha tudatában vagyunk ezeknek az előítéleteknek, de a legtöbbször nem. Ezek a magunkban átélt személyes tapasztalatok részévé válnak annak, amire összpontosítunk, és a „figyeléssel” részévé válunk annak, amit figyelünk.

Wheeler szavaival élve ezáltal mindnyájan „résztvevőkké” leszünk. Mi ennek az oka? Amikor egy adott pillanatban a figyelmünket egy bizonyos helyre fókuszáljuk, a tudatunkat is belevonjuk a tevékenységbe. És úgy tűnik, a tudat hatalmas erőterében nincsenek egyértelmű határok, amelyek megmutatnák, meddig tartunk mi és hol kezdődik az univerzum többi része. Ha így gondolunk a világra, azonnal megértjük, az őseink miért hitték, hogy minden kapcsolatban áll mindennel. Mivel energiáról van szó, ez így is van.

Miközben a tudósok folytatják vizsgálódásaikat arról, mit jelent résztvevőnek lenni, olyan új bizonyíték merül fel, amely megkerülhetetlen következtetéshez vezet: ez pedig az, hogy egy interaktív valóságban élünk, amelyben azáltal változtatjuk meg a körülöttünk lévő világot, hogy változtatjuk a megfigyelés közben bennünk történő dolgokat – vagyis a gondolatainkat, érzéseinket és meggyőződéseinket.

- Implikáció: A betegségből való gyógyulásunk, az élettartamunk, a karrierünk és kapcsolataink sikere, továbbá minden, amit „életként” tapasztalunk meg, közvetlenül kapcsolódik ahhoz, amit hiszünk.

- Következtetés: Ahhoz, hogy változtassunk az életünkön és kapcsolatainkon, meggyógyítsuk a testünket, békét hozzunk a családunknak és nemzetünknek, a meggyőződéseink használata terén egy egyszerű, de pontos módosításra van szükség.

Azok számára, akik elfogadják azt, amit a tudomány az elmúlt háromszáz évben megpróbált elhitetni velünk, annak már a lehetősége is, hogy a belső élményeink hatással lehetnek a valóságra, az nem más, mint eretnekség. Maga az elmélet is elmossa a tudományt a spiritualizmustól – és minket a világtól – elválasztó határt. Ahelyett, hogy úgy gondolnánk magunkra, mint passzív áldozatokra egy olyan helyen, ahol a dolgok minden látszólagos ok nélkül csak úgy „megtörténnek”, ez a szemlélet egyértelműen az élet vezetőülésébe helyez minket.

1. meggyőződéskód:

A kísérletek azt mutatják, hogy a figyelmünk fókuszpontja megváltoztatja magát a valóságot, ami arra enged következtetni, hogy egy interaktív univerzumban élünk.

Ebben a helyzetben aztán annak tagadhatatlan bizonyítékával találjuk magunkat szemközt, hogy mi vagyunk valóságunk építőmesterei. Ennek beigazolódásával arra is ráébredünk, hogy képesek vagyunk elmulasztani a betegséget, a háborút pedig száműzni a múltunk emlékei közé. Hirtelen elérhetővé válik az ahhoz szükséges kulcs, hogy legnagyobb álmainkat átlendítsük a valóságba. És ismét felvetődik a kérdés: Hol illeszkedünk bele az univerzumba? Mi lenne a feladatunk az életben?

Mi lehetne fontosabb annál, mint megválaszolni ezeket a kérdéseket, megérteni ennek az alapvető változásnak az életünkre gyakorolt hatását, és kideríteni, mit jelent ez ránk nézve? Egy olyan világban, amelyben az írott emberi történelem legnagyobb válsága pillanatnyilag az életben maradásunkat fenyegeti, a tét nem is lehetne nagyobb.

A tudomány hamis feltételezései

Noha az, ahogyan alapvetően magunkról gondolkodunk, közel száz évvel ezelőtt forradalmi átalakulásnak indult, ezt az átlagember észre sem vette a mindennapi élet terén. A változás, amelyet a napirendek, az internetes kapcsolatok és a valóságshow-k hoznak felgyorsult életünkbe, olyan finom szinten történik, hogy nagyon kevesen érzékelik, hogy elkezdődött.

Például a ma reggeli újságban valószínűleg nem találkoztunk vele. Annak is kicsi az esélye, hogy a „valóság” kérdése elsődleges téma lenne a heti munkahelyi eligazításon vagy az irodai kávéautomata melletti beszélgetésben… hacsak nem vagyunk tudósok, akik éppen e valóság lényegének megértésén dolgoznak. Az ő számukra a változás egy hatalmas, skálán nem mérhető erősségű földrengéssel egyenlő – ami egyben célba veszi a tudomány addig szent és sérthetetlen hiedelmeit. Hatása soha véget nem érő hangrobbanásként dübörög végig laboratóriumaikon, előadótermeiken és tankönyveiken. Nyomában idejétmúlt elméletek, régóta vallott hiedelmek fájdalmas újraértékelése, sőt akár egész romba dőlt karrierek maradnak.

Annak ellenére, hogy az átalakulás csendesnek tűnhet, mindaz, amit ez a valóságforradalom hoz az életünkbe, semmi múltbéli eseményhez nem hasonlítható erővel tört ki, mivel ugyanazok a felfedezések, amelyek fellobbantották a kérdések szikráját, ugyanahhoz a következtetéshez vezettek: nevezetesen hogy az univerzumot és a mi benne elfoglalt helyünket magyarázó „tények”, amelyekben háromszáz év óta hittünk, hamisak. Ezek két tévesnek bizonyult feltételezésen alapultak:

1. hamis feltételezés: A tér a „dolgok” között üres. Az új felfedezések szerint ez egyszerűen nem igaz.

2. hamis feltételezés: Érzéseink és meggyőződéseink belső élménye semmiféle hatást nem gyakorol a testünkön kívüli világra. Ez szintén teljes mértékben hamis.

Az élvonalbeli tudományos folyóiratokban megjelenő paradigmaváltó kísérletek leírásai arról számolnak be, hogy egy intelligens energiamezőben úszunk, ami kitölt mindent, amit korábban üres térnek véltünk. További kísérletek eredménye minden kétséget kizáróan azt bizonyítja, hogy ez a mező reagál ránk – átszervezi magát – az ember szívéből kiinduló érzései és meggyőződései jelenlétében. És ez a gyökeres változás az, ami megváltoztat mindent.

Mindez azt jelenti, hogy amióta Isaac Newton az 1687-ben megjelent Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (A természetfilozófia matematikai alapjai) című háromkötetes művében formába öntötte a fizika „alapjait”, mindaz, amit a képességeinkről és korlátainkról tudni vélünk, hamis, vagy legalábbis hiányos információkra épül. A tudomány nagy része gyökeret vert abban a meggyőződésben, hogy a dolgok összképében jelentéktelenek vagyunk, és ezzel teljesen kivontak minket az élet és valóság egyenletéből!

Csoda, hogy amikor az életben krízishelyzettel találjuk magunkat szemközt, sokszor úgy érezzük, hogy nincs erőnk segíteni a szeretteinken és magunkon? Meglepő, hogy gyakran tehetetlennek érezzük magunkat, amikor azt látjuk, hogy a világ olyan gyorsan változik, mintha „szét akarna hullani a varratainál”? A személyes képességeinktől és korlátainktól kezdve a kollektív valóságunkig hirtelen minden szabad prédává válik. Majdnem olyan, mintha az életkörülményeink kitaszítanának minket a tudatnak egy új határmezsgyéjére, arra kényszerítve minket, hogy fedezzük fel újra, hogy kik is vagyunk, hogy túlélhessük azt, amit létrehoztunk.

Azért számítunk erős kulcsnak ebben a változásban, mert ez valami olyasmin alapul, amit Ön és én most teszünk, ebben a pillanatban. Egyedül és együtt, egyénileg és közösen, tudatosan és öntudatlanul mindnyájan azt az utat választjuk, amit magunkról gondolunk, és amiről úgy hisszük, hogy igaz a világunkban. Meggyőződéseink következményei mindennapi tapasztalatokként vesznek körül minket.

A tudományos szemlélet forradalma azt sugallja, hogy a személyes egészségünktől és kapcsolatainktól kezdve a globális háborúig és békéig az életünk valósága semmivel sem több vagy kevesebb, mint az, ahogyan „meggyőződéseink hullámai” alakítják azt a kvantumanyagot, amiből minden felépül. Az egész összefügg azzal, amit hiszünk a világról, a képességeinkről, a korlátainkról és saját magunkról.

Tagadhatatlan tények

„Rendben – mondhatjuk –, ezeket nem most halljuk először. De naiv, sőt öntelt dolog azt hinni, hogy az univerzumra bármilyen módon hatást gyakorolhatnak személyes meggyőződéseink. Ez nem lehet ennyire egyszerű.” Húsz évvel ezelőtt egy olyan hagyományos oktatásban részesülő tudósként, aki azt tanulta, amit a tudomány a múltbéli világszemléletről vallott, talán még egyet is értettem volna ezzel a véleménnyel.

Első pillantásra úgy tűnik, hogy a hagyományos világszemléletünkben nincs semmi, ami bármiben is teret engedne személyes hiedelmeinknek, az univerzum megváltoztatásáról nem is beszélve – egészen addig, amíg el nem kezdjük vizsgálni mindazt, amit az új felfedezések mutatnak. Annak ellenére, hogy a valósághajlító kutatások eredményei megjelennek az élvonalbeli tudományos folyóiratokban, ezeket leginkább a „szcientifikáció” címszó alatt említik, ami így a tudományban kevésbé járatosak számára azonnal el is mossa, felismerhetetlenné teszi a jelentőségüket.

És itt lép be a képbe a mi forradalmunk. Hirtelen már nincs szükségünk a tudomány nyelvezetére, hogy megtudjuk, erőteljes része vagyunk-e a világunknak. Ezt a mindennapi életünk megmutatja nekünk. Amit viszont szerintem kérnünk kell, azok a kulcsok ahhoz, hogy alkalmazni tudjuk az erőnket mindabban, ami a világunkban történik.

A jövő nemzedékei ezt a mi korszakunkat a történelemben minden bizonnyal fordulópontként fogják emlegetni, amikor a bolygónk állapota rákényszerített minket az univerzum valódi működésének felfedezésére, valamint a benne való interaktív szerepünk elfogadására. Ahelyett, hogy követnénk az első három évszázad tudományos szemléletét, ami tehetetlen áldozatként mutatta be az embert az élete során, az új tudomány ennek pontosan az ellenkezőjét sugallja. Az 1990-es évek végén és a 2000-es évek elején a kutatások a következő tényeket hozták napvilágra:

- 1. tény: Az univerzum, a világunk és a testünk egy közös energiamezőből épül fel, amit a tudomány a 20. században fedezett fel, és ami azóta többféle elnevezést is kapott: mező, kvantumhologram, Isten elméje, a természet elméje, az isteni mátrix.[3]

- 2. tény: Az isteni mátrix mezejében a „dolgok”, amelyek fizikai kapcsolatban voltak egymással, majd szétváltak, egy összefonódás[4] nevű jelenségnek köszönhetően úgy viselkednek, mintha továbbra is létező kapcsolat lenne közöttük.

- 3. tény: Az emberi DNS közvetlen hatást gyakorol arra, ami az isteni mátrixban történik, méghozzá oly módon, ami szembeszáll az idő és tér minden törvényével.[5]

- 4. tény: Az emberi meggyőződés (és az azt körülvevő érzések és érzelmek) közvetlen változást hoznak létre a DNS-ben, ami hatással van az isteni mátrixban történtekre.[6]

- 5. tény: Amikor megváltozik a testünkkel és a világunkkal kapcsolatos meggyőződésünk, az isteni mátrix átvetíti ezt a változást az életünk valóságába.[7]

Ezeket és az ilyen jellegű felfedezéseket szem előtt tartva fel kell tennünk magunknak azt a kérdést, ami talán a legfeltáróbb jellegű: Azzal a természetes adottsággal születünk, hogy képesek vagyunk létrehozni és megváltoztatni a testünket és a világot? Ha így van, akkor szembe kell néznünk egy még nehezebb kérdéssel: Milyen felelősség hárul ránk, ha használjuk ezt a képességünket olyan körülmények között, amelyek a legnagyobb fenyegetést jelentik az életünk, a világunk, de még a fajunk számára is?

Most van itt az idő

Nyilvánvalóan nem tudunk mindent az univerzum működéséről, és a benne betöltött szerepünkről. Annak ellenére, hogy az új felfedezések kétségtelenül nagyobb betekintést tennének lehetővé, ha újabb száz évet várnánk, akkor sem kapnánk meg minden kérdésünkre a választ. A tudósok egyre inkább azon a közös véleményen vannak, hogy nincsen ennyi időnk.

A tudományos társadalom ismert alakjai, többek között Sir Martin Rees, a Cambridge-i Egyetem asztrofizikus professzora szerint 50/50 százalék az esélyünk arra, hogy komolyabb visszaesés[8] nélkül túléljük a 21. századot. Bár mindig is voltak természeti katasztrófák, amelyekkel meg kellett küzdenünk, most már egy új kategóriájú fenyegetéssel is számolnunk kell, amit Rees „ember által előidézettnek” nevez.

Egyes tanulmányok, például „A Föld bolygó válaszútjai” című, a Scientific American különszámában 2005 szeptemberében megjelent írás is Rees figyelmeztetését visszhangozza: „A következő ötven év döntő jelentőségű lesz annak eldöntésében, hogy az emberi faj – amely most történelmének kivételes szakaszába lépett [kiemelés tőlem, G. B.] – képes lesz-e biztosítani saját maga számára a legjobb lehetséges jövőt.”[9]

A globális egészségről, az energiafelhasználásról és a fenntartható életstílusról szóló szakértői tanulmányok is azt az általános véleményt fogalmazzák meg, hogy ha szeretnénk még legalább száz évig fennmaradni, változtatnunk kell az energiafelhasználáson, a technológiai irányzaton és a népesség folyamatos növekedésén. Ezeket a problémákat tovább bonyolítja egy következő világháború egyre fokozódó fenyegetése, amit – legalábbis részben – a tanulmányokban leírt fogyatkozó erőforrásokért való versengés gerjeszt. Ennek a korszaknak a kivételes jellegét legjobban talán a Harvardi Egyetem biológusa, E. O. Wilson fogalmazta meg. Szerinte éppen belépni készülünk az idő „palacknyakába”, amikor is napjaink problémáinak megoldására mind az erőforrásaink, mind képességeink elérik a végső határt.

A szakértők által hangoztatott jó hír ugyanakkor az, hogy „ha a döntéshozóknak sikerül jól felépíteniük életünk kereteit, az emberiség jövőjét ezernyi hétköznapi döntés fogja biztosítani… Általában a hétköznapi ügyekben érhetők el a legnagyobb előrelépések.”[10] A közeli jövőben kétségtelenül számtalan lehetőség lesz, amelyekből mindnyájunknak választania kell. Ennek ellenére meggyőződésem, miszerint a legfontosabb – és talán a legegyszerűbb – annak eldöntése lesz, hogy elfogadjuk-e azt, amit az új tudomány mutat rólunk és a helyünkről az univerzumban.

Ha hajlandók vagyunk elhinni annak erőteljes bizonyítékát, hogy a tudat maga és a benne játszott szerepünk a hiányzó láncszemek a valóság működésének elméletében, akkor minden megváltozik. A változásban mindent tiszta lappal kezdhetünk, és sokkal inkább részei lehetünk mindannak, amit látunk és tapasztalunk, ahelyett hogy kívülről szemlélnénk a dolgokat.

Ez az oka annak, hogy ez a forradalom annyira erőteljes. Visszaír minket – az egész emberi fajt – az univerzum egyenletébe. Emellett kiosztja ránk napjaink nagy válsága megoldásának feladatát, hogy az ne maradjon a jövő nemzedékeire, vagy egyszerűen a sorsra. A valóságunk olyan építőmestereiként, akik képesek vagyunk átrendezni az anyag atomjait, mégis milyen problémát ne tudnánk megoldani és mi lehetne elérhetetlen számunkra?

A választás ereje egyben a változtatás ereje

Egyes emberek számára az a lehetőség, hogy valami bennük lakozó dologra kell hagyatkozniuk, amikor szembenéznek korunk kihívásaival, ahelyett hogy a külső világ tudományát és technológiáját alkalmaznák, kissé nyugtalanító lehet. „Hogyan tanuljuk meg, hogyan csináljunk valamit, ami ennyire erőteljes és szükséges?” Ezt a gyakran felmerülő kérdést általában azonnal követi a másik: „Ha ez a jövő útja, hogyan tanuljuk meg most – ráadásul ilyen gyorsan?” Talán mindkét kérdésre a 20. századi filozófus és költő, Halíl Dzsibrán (Kahlil Gibran) szavai adják meg a legjobb választ.

A próféta című klasszikus könyvében Dzsibrán arra emlékeztet, mit jelent egy nagy ajándékban részesülni és tudni, hogy annak ereje már bennünk lakozik. Dzsibrán szerint: „Senki nem képes előttetek semmit fölfedni, csupán azt, ami tudásotok hajnalán, félálomban máris ott hever.”[11] Szavaival, amelyek manapság ugyanolyan gyönyörűek, mint ahogy 1923-ban, a könyv első megjelenésekor hangzottak, Dzsibrán azt mondja el, hogy semmit nem tudnak megtanítani nekünk, amit már ne tudnánk. És mi úgy érkezünk a világba, hogy tudjuk, hogyan kell használni a meggyőződéseinket.

Tehát ez a könyv nem annyira arról szól, hogyan tanulhatjuk meg újraírni a valóság kódját, hanem inkább annak elfogadásáról, aminek megtételére már eleve képesek vagyunk – ez egy olyan téma, amit a múltban nem egy misztikus, többek között a középkorban élt perzsa szúfi költő, Dzsalál ad-Dín Rúmi is tanulmányozott. „Milyen különös lények vagyunk – mondja Rúmi –, a pokolban a sötétség legmélyén ülve saját halhatatlanságunktól félünk.”[12] Szavaival a nagy misztikus azt írja körül, milyen ironikus is titokzatos helyzetünk e világon.

Egyrészt azt halljuk, hogy törékeny és erőtlen lények vagyunk, akik egy olyan világban élnek, ahol a dolgok csak úgy „történnek”, minden nyilvánvaló ok nélkül. Másrészt legősibb és legbecsesebb spirituális hagyományaink szerint létezik egy erő, amely mindnyájunkban benne él, egy erő, amit a világon semmi sem tud megérinteni. Ez egyben ígéret az élet legsötétebb pillanatainak túlélésére, és biztatás is, hogy a nehéz időszakok csupán egy utazás részei, amely minket egy olyan helyre vezet majd, ahol többé nem történhetnek rossz dolgok. Nem csoda, ha zavarodottságot, tehetetlenséget érzünk, sőt néha még dühöt is, miközben szemtanúi vagyunk szeretteink szenvedésének, és néha igazi pokolnak tűnő gyötrelmeket élünk át a körülöttünk lévő világban.

Hát akkor melyik igaz? Az események reménytelenül törékeny áldozatai vagyunk, akiknek nem áll módjukban irányítani, vagy pedig erős teremtők, olyan szunnyadó képességekkel, amelyeket csak mostanában kezdünk megérteni? A válasz feltárhatja múltunk egyik legmélyebb rejtélyének az igazságát, ugyanakkor ez a manapság zajló egyik legnagyobb tudományos vita témája is. Mi ennek az oka? Az, hogy mindkét kérdésre ugyanaz a válasz: Igen!

Igen, időnként a körülmények áldozatai vagyunk. És igen, máskor mi vagyunk ugyanezeknek a körülményeknek a megteremtői. Azt, hogy melyik szerepet éljük át, az életünk során meghozott döntések, a meggyőződéseinken alapuló választások határozzák meg. Az emberi hit istenszerű erején keresztül az az ugyancsak isteni képesség adatott meg nekünk, hogy a mindent átjáró és körülvevő energiamátrixban életre keltsük azt, amit hiszünk.

Mi a célja ennek a könyvnek?

Miközben Az isteni mátrixot írtam (Bioenergetic Kiadó, 2020), azonnal rájöttem, hogy a csodák elfogadásában betöltött szerepünk könnyen elveszhet a könyv általános üzenetének mellékszálaként. A meggyőződés nyelvezetének leírása és az, hogyan lehetünk életünk építőmesterei, egy újabb kötetet igényelt.

Ebből a könyvből megtudhatjuk, hogyan gyógyuljunk ki a hamis meggyőződésekből, amelyek a múltban korlátozó hatással lehettek ránk. Ráadásul…

- …felismerjük azokat a meggyőződéseket, amelyek felszámolják testi betegségeinket.

- … megtanuljuk, melyek azok, amelyek tartós, gondoskodó kapcsolatokat hoznak az életünkbe.

- … feltárjuk azokat, amelyek békét hoznak az életünkbe, a családunkba, a közösségünkbe és a világunkba.

A béke, a kapcsolatok és a gyógyulás ugyan különbözni látszanak egymástól, de mind ugyanazon alapulnak: a meggyőződések „nyelvén” és az abból származó érzéseken, amit hiszünk.

A meggyőződések felfedezése lényegében egy mély, személyes jellegű utazás. Mindannyian kicsit másképpen viszonyulunk saját meggyőződéseinkhez, miközben próbáljuk megtalálni a módját, hogy ezeket beillesszük a kultúra, a vallási tanítások, a család és a barátok nagyobb, kollektív hiedelmei közé. És mivel ez mindenki számára ilyen egyéni tapasztalat, valószínűleg ahányan csak vagyunk, annyi elképzelés létezik arról, hogy mi is az a meggyőződés.

Ennek a könyvnek a hét tömör fejezetében egy új és az eddigitől talán nagyon eltérő gondolkodásmódra invitálom az olvasót saját magával, az életével és a világával kapcsolatban. A dolgok ilyen szemlélete egyesek számára mindannak a kétségbe vonását jelentheti, amit korábban tanítottak neki. Másokban viszont annyira felébresztheti a kíváncsiságot, hogy önmaguk felfedezésének egy új útjára lépjenek.

Mindenkinek fontos, hogy már az elején tudja, mire számíthat, ha továbbolvassa ezt a könyvet. Ha olyanok, mint én, akkor már az előtt szeretik tudni, hová mennek, mielőtt elindulnának. Ez okból pontosan leírom, mi ez a könyv – és mi nem:

– Ez nem egy tudományos könyv. Annak ellenére, hogy írok benne a modern tudományról, ami arra ösztökél, hogy átgondoljuk a világhoz fűződő kapcsolatunkat, ez az írás nem azért született, hogy alátámassza a korábbi vagy a hagyományos, előadótermekben oktatott tudományos nézeteket vagy szakfolyóiratokat.

– Ez nem egy szakértők által lektorált tanulmány. Az egyes fejezetek és a kutatásokról szóló beszámolók nem estek át semmiféle szakértői testület vagy egy erre a célra kiválasztott, a világunkat a tudomány egyetlen területének – mint a fizika, matematika vagy pszichológia – nagyítóján keresztül szemlélő „szakavatott” csoport hitelesített felülvizsgálatán.

– Ez egy alapos kutatási háttérrel rendelkező, jól dokumentált útmutató, amelyben az olvasóbarát módon leírt kísérletek, esettanulmányok, történelmi feljegyzések és személyes tapasztalatok támogathatnak minket abban, hogy erőt adóan szemléljük magunkat a világban.

– Ez egy példa arra, mit lehet elérni, ha átlépjük a tudomány és spiritualitás hagyományos határait. Ahelyett, hogy korunk problémáit a természet mesterségesen szétválasztott, és fizika, kémia vagy történelem elnevezéssel elkülönített nagyítóján keresztül szemlélnénk, az a célja, hogy áthidalja a szakadékot a modern tudomány és múltunk időtlen bölcsessége között, a kettő szövedékével segítve szerepünk megértését az életben. Ennek a tudásnak a birtokában talán egy jobb világot teremthetünk – és menet közben több mindent megtudhatunk magunkról.

A valóságkód egyetlen céllal íródott: hogy a remény és lehetőségek erőteljes üzenetét közvetítse egy olyan világban, ahol gyakran reménytelennek és erőtlennek érezzük magunkat.

Tényleg akarjuk az igazságot?

Rúmi egy másik írásában a valósághoz fűződő különös kapcsolatunkat írja le: „Mi vagyunk a tükör, és az arc is a tükörben. Mi vagyunk az édes, hűvös víz, és a korsó is, amelyből kiömlik [a víz].” Mint Jézus, aki azt mondta, megmenthetjük magunkat, ha előhozzuk magunkból a bennünk lakozót, Rúmi arra emlékeztet, hogy folyamatosan valóságot teremtünk (néha tudatosan, máskor tudat alatt), miközben átéljük, amit létrehoztunk. Más szóval mi vagyunk a művészek és egyben a művészet is, ami azt jelenti, hogy hatalmunkban áll a mai napon módosítani és változtatni az életünkön, és egyben kiválasztani, hogy azt hogyan fogjuk újjáformálni holnap.

Míg egyes emberek számára ezek az ösztönző analógiák üdítően új rálátást nyújtanak a világra, addig másoknál alapjaiban rengetik meg a régóta fennálló, hagyományos feltételezéseket. Előfordul, hogy neves tudósok vonakodnak elfogadni saját kutatásaik arra utaló eredményét, hogy erőteljes alkotók vagyunk az univerzumban.

Amikor előadásaimon ennek iróniáját megosztom a közönséggel, az gyakran olyan reakciót kelt, ami az Egy becsületbeli ügy (A Few Good Men) című film egy klasszikus sorát juttatja eszembe. Ebben az 1992-ben bemutatott díjnyertes filmdrámában Nathan Jessep ezredest (Jack Nicholson), a gauntánamói haditengerészeti támaszpont parancsnokát egy bírósági tárgyaláson Daniel Kafee hadnagy (Tom Cruise) hallgatja ki, aki ki szeretné deríteni az igazságot egy közlegény rejtélyes haláláról. Tudva, hogy ez sok lenne a tárgyalóteremben jelen lévőknek, Jessep időtlen válasza a következő: „És mihez kezdene az igazsággal?”

Talán a legnagyobb kihívás korunk számára a történelemben a következő: Mihez tudunk kezdeni az igazsággal, amelynek ismeretét szeretnénk elérni? Elég bátrak vagyunk elfogadni azt, akik az univerzumban vagyunk, és a szerepet, amit a létezésünk magába foglal? Ha a válasz igen, akkor egyúttal el kell fogadnunk a felelősséget is, ami együtt jár azzal a tudattal, hogy önmagunk megváltoztatásával a világot is megváltoztatjuk.

Azt már látjuk, hogy a gyűlölet, az elkülönülés és a félelem széles körben elterjedt meggyőződése gyorsabban képes elpusztítani a testünket és a világunkat, mint azt valaha is képzeltük volna. Talán csak egy kis elmozdulásra van szükség abban, ahogyan magunkról gondolkodunk, hogy felismerjük annak nagy igazságát, hogy valóban mi vagyunk élményeink és tapasztalataink építőmesterei. Kozmikus művészek vagyunk, akik legmélyebb meggyőződéseinket jelenítjük meg az univerzum kvantumvásznán. Mi az esély arra, hogy múltunk pusztító meggyőződéseinek a gyógyulás és béke életigenlő hitévé való átalakításával a jelen és a jövő világát is meg tudjuk változtatni?

Már nem sokáig kell ezeken a kérdéseken rágódnunk, hiszen a meggyőződés erejére vonatkozó új felfedezések azt mutatják, hogy csupán karnyújtásnyira vagyunk a válaszoktól.

Gregg Braden

Taos, Új-Mexikó

* * *

1 John Archibald Wheeler elhangzott szavai a Science & Spirit online változatának „The Beauty of Truth” (2007) című cikkéből. Weboldal: www.science-spirit.org/article_detall.php?article_Id=308.

2 Idézet Albert Einsteintől a Discover „Einstein’s Gift for Simplicity” (2004. szeptember 30.) című cikkből. Weboldal: http://discovermagazine.com/2004/sep/einsteins-gift-for-simplicity/article_view?b_start:Int=1&-C=.

3 Gregg Braden, Az isteni mátrix: Híd idő, tér, csodák és hiedelmek között (Bioenergetic Kiadó, Budapest, 2020): 54.

4 Malcolm W. Browne, „Signal Travels Farther and Faster Than Light”, Thomas Jefferson National Accelerator Facility (Newport News, VA) online újság (1997. július 22.). Weboldal: www.cebaf.gov/news/Internet/1997/spooky.htlm

5 Erről az eredményről először Oroszországban készült jelentés: P. P. Gariaev, K. V. Grigor’ev, A. A. Vasil’ev, V. P. Poponin, és V. A. Shcheglov, „Investigation of the Fluctuation Dynamics of DNA Solutions by Laser Correlation Spectroscopy”, Bulletin of Lebedev Physics Institute, nos. 11–12 (1992): 23–30.; amint arra Vladimir Popov hivatkozott egy online cikkben, „The DNA Phantom Effect: Direct Measurement of a New Field int the Vacuum Substructure”, Update on DNA Phanetom Effect (2002. március 19.). A Weather Master weboldal: www.twm.co.nz/DNAPhantom.htm.

6 Glen Rein és Rollin McCraty, „Structural Changes in Water and DNA Associated with New Physiologically Measurable States”, Journal of Scientific Exploration, vol. 8, no. 3 (1994): 438–439.

7 Egy gyönyörű példa a belső béke háborús helyzetben való alkalmazására: David W. Orme-Johnson, Charles N. Alexander, John. L. Davies, Howard M. Chandler és Wallace E. Larimore, „International Peace Project in the Middle-East”, The Journal of Conflict Resolution, vol. 32, no. 4 (1988. december): 778. Egy második példa az érzés és meggyőződés fókuszált erejének életveszélyes helyzetben való alkalmazására, amely a 101 Miracles of Natural Healingben jelent meg az alapító, dr. Pang Ming által készített lépésről lépésre oktatóvideó formájában, a Chi-LelTM gyógyító módszer használatával. Weboldal: www.chilel-glgong.com.

8 Martin Rees, a Royal Society Research Professor at Cambridge University véleménye, amely megjelent a BBC News „Sir Martin Rees: Prophet of Doom?” (2003. április 25.) című cikkében. Weboldal: http://news.bbc.co.uk/1/hl/In_depth/uk/2000/newsmakers/2976279.stm.

9 George Musser, „The Climax of Humanity”, a Crossroads for Planet Earth bevezetése, a Scientific American speciális kiadása (2005. szeptember). Weboldal: http://www.sclam.com/Issue.cfm?IssueDate=Sep-05.

10 Ugyanott.

11 Kahlil Gibran, The Prophet (Alfred A. Knopf, New York, 1998): 56. (Magyarul: A próféta, Révbíró Tamás fordítása, Édesvíz Kiadó, Budapest, 1992, 1996, 1998, 2007.)

12 Coleman Barks, trans., The Illuminated Rumi (Broadway Books, New York, 1997): 8.

1. fejezet

A valóság új nézőpontja: az univerzum mint tudatos számítógép

„Az univerzum története valójában egy hatalmas és folyamatos számítógépes kvantum-adatfeldolgozás. Az univerzum maga egy kvantumszámítógép.”

– Seth Lloyd MIT professzor,

az első megvalósítható kvantumszámítógép tervezője

„Hosszú idővel ezelőtt a Nagy Programozó megírt egy programot, ami futtatja az összes lehetséges univerzumot az ő nagy számítógépén.”

– Jürgen Schmidhuber mesterségesintelligencia-kutató

Az egész életünk azon alapul, amit hiszünk. Amikor elgondolkodunk ennek az állításnak az igazságán, azonnal egy megdöbbentő valósággal találjuk magunkat szemközt: minden máson túl, amit valóban teszünk az életünkben, a tetteinket megelőző meggyőződések az alapjai mindannak, amit szeretünk, álmodunk, amivé válunk, és amit elérünk.

A reggeli rituáléktól kezdve, amelyeket a világ üdvözlésére mindennap elvégzünk, az újításokon keresztül, amelyek használatával jobbá tesszük az életünket, a technológiáig, ami háborúkkal pusztítja az életünket – a személyes szokásaink, közösségi hagyományaink, vallási szertartásaink, és egész civilizációk a meggyőződéseinken alapulnak. A meggyőződések nem csupán életmódunk szerkezetét adják meg, hiszen most ugyanazok a tanulmányozott területek, amelyek a múltban alulértékelték a belső élményeinket, azt mutatják, hogy ahogyan a körülöttünk lévő világgal kapcsolatban érzünk, az egy olyan erő, ami kiterjed arra a világra.

A tudomány ily módon kezdi utolérni legbecsesebb őshonos spirituális hagyományainkat, amelyek mindig is azt tanították nekünk, hogy a világunk nem több, mint annak a tükörképe, amit a meggyőződéseinkben elfogadunk.

2. meggyőződéskód:

Ahogyan az életünket éljük, az azon alapul, amit hiszünk a világunkról, magunkról, képességeinkről és korlátainkról.

Mivel már eleve hozzáférésünk van ehhez az erőhöz, azt mondani, hogy a meggyőződéseink fontosak az élet szempontjából, igen enyhe kifejezés. A meggyőződéseink maguk az élet! Ott és abban vannak, ahol az élet kezdődik és ahogyan fenntartja magát. Az immunreakcióinktól és a hormonoktól, amelyek szabályozzák és kiegyensúlyozzák a testünket… a csontot, a szerveket és a bőrt meggyógyító – sőt, az életet létrehozó – képességünkig az emberi meggyőződések egyre inkább központi szerepet kapnak a kvantumbiológia és fizika új területein.

Ha a meggyőződéseink ilyen nagy erővel bírnak, és ha az életünk azon alapul, amit hiszünk, akkor a nyilvánvaló kérdés a következő: Honnan származnak a meggyőződéseink? A válasz meglepő lehet mindenki számára.

Néhány kivétellel abból erednek, amit a tudomány, történelem, vallás, kultúra és a család tanít nekünk. Más szóval a képességeink és korlátaink nagy eséllyel azon alapulnak, amit más emberek mondanak. Ez a felismerés elvezet a következő kérdéshez, amit fel kell tennünk magunknak:

Ha az életünk azon alapul, amit hiszünk, akkor mi van, ha ezek a hitek, vagyis a meggyőződéseink hamisak?

Mi van akkor, ha az életünket hamis korlátok és helytelen feltételezések leplébe burkolózva éljük, amelyeket más emberek alakítottak ki generációk, évszázadok vagy akár évezredek alatt?

Történelmi távlatokban például azt tanították nekünk, hogy az élet jelentéktelen porszemcséi vagyunk, akik átsuhannak az élet egy futó másodpercén, és akiket a tér, az atomok, és a DNS „törvényei” korlátoznak. Ez a nézőpont azt sugallja, hogy ugyancsak elenyésző hatással leszünk bármire is, amíg ebben a világban vagyunk, és amikor távozunk, az univerzum észre sem fogja venni a hiányunkat.

Míg ezek a szavak meglehetősen kíméletlennek tűnhetnek, az általános elképzelés nem áll távol attól, amit a legtöbb ma élő ember igaznak tart, mert ehhez szoktatták hozzá. Pontosan ezek a meggyőződések azok, amelyek miatt gyakran parányinak és tehetetlennek érezzük magunkat az élet nagy kihívásaival szemben.

Mi van akkor, ha többek vagyunk ennél? Lehetséges, hogy igazából nagyon is erős lények vagyunk, álruhában? Mi van akkor, ha csodálatos lehetőségekkel rendelkező küldöttek vagyunk, akik a legvadabb álmainkat is túlszárnyaló képességekkel születtek erre a világra – amelyeket egyszerűen elfelejtettünk az erőtlenség álomszerű állapotának sokkoló körülményei között?

Hogyan változna meg az életünk, ha például felfedeznénk, hogy született képességünknél fogva vissza tudjuk fordítani a betegségek folyamatát? Vagy ha azt választhatnánk, hogy béke legyen a világunkban, jólét az életünkben, és eldönthetnénk, hogy meddig éljünk? Mi lenne akkor, ha rájönnénk, hogy rendelkezünk egy olyan erővel – amit oly sokáig eltitkoltunk magunk elől, hogy már a létezéséről is megfeledkeztünk –, ami közvetlen hatással van az univerzumra?

Egy ilyen radikális felfedezés mindent megváltoztatna. Módosítana mindent, amit magunkról, az univerzumról és a benne betöltött szerepünkről hiszünk. Ugyanakkor napjaink élvonalbeli felfedezései pontosan ezt mutatják.

Az idők során mindig is voltak emberek, akik nem voltak hajlandók elfogadni az arra vonatkozó, hagyományosan meghatározott korlátokat, hogy mit is jelent ebben a világban élni. Elutasították azt az elméletet, miszerint egyszerűen csak rejtélyes, megmagyarázhatatlan módon megszületünk. Nem fogadták el a gondolatot, hogy egy ilyen csodálatos felbukkanás csak azért lenne, hogy szenvedésben, fájdalomban és magányban éljünk, amíg végül – ugyanolyan titokzatos módon, ahogyan érkeztünk – elhagyjuk ezt a világot.

Ahhoz, hogy választ kapjanak a nagyobb igazság utáni vágyódásukra, túl kellett merészkedniük mindannak a határain, amit addig tanítottak nekik. Elszigetelték magukat – barátoktól, családtagoktól és közösségtől –, és elengedték, tényleg elengedték mindazt, amit addig a világról tanultak. És amikor ezt megtették, valami különleges és csodálatos dolog történt az életükben: egy új szabadságot fedeztek fel, ami megnyitotta a lehetőségek kapuját mások előtt. Minden azzal az egy kérdéssel kezdődött, ami az ő idejükben ugyanolyan vakmerő volt, mint manapság: Mi van akkor, ha a meggyőződéseink hamisak?

Ahogyan a jógi itt következő történetében láthatjuk, akkor fedezhetjük fel azt a szabadságot, ami elárulja nekünk, kik is vagyunk valójában, ha teljes mértékben átadjuk magunkat a lehetőségnek. Az én személyes meggyőződésem ugyanakkor, hogy nem kell egy hideg, nyirkos barlangban élnünk a semmi közepén ahhoz, hogy erre rátaláljunk. Szerintem a személyes felszabadulás az arra vonatkozó egyéni elköteleződéssel jár, hogy megtudjuk, kik vagyunk az univerzumban. Ha ezt megtesszük, minden megváltozik, beleértve azt, ahogyan magunkról gondolkodunk, és azt is, ahogyan szeretünk. Ennek így is kell lennie, mivel ezeknek a mélyebb fogalmaknak a jelenlétében mi is megváltozunk.

És itt vissza is érkeztünk ahhoz, amit hiszünk.

Bár ez túl egyszerűnek tűnhet ahhoz, hogy igaz legyen, nekem meggyőződésem, hogy az univerzum pontosan így működik.

Egy kőbe vésett csoda

A 11. században a nagy tibeti jógi, Milarepa elvonult a világtól, hogy uralmat nyerjen a teste fölött, és ez az utazása nyolcvannégy éves koráig, halálig tartott. Élete korábbi éveiben több, csodásnak tűnő képességre tett szert, amilyen például a „pszichikai hő” alkalmazása, amivel melegen tudta tartani a testét a kegyetlen tibeti telek során.

Miután át kellett élnie családtagjai és barátai elvesztésének elviselhetetlen fájdalmát, akiket falubeli vetélytársai öltek meg, misztikus képességeit a megtorlás és bosszú céljaira alkalmazta. Ennek során sok embert megölt, és közben próbált értelmet lelni abban, amit tett. Egy nap aztán rádöbbent, hogy visszaélt pszichikai és jógiképességeinek ajándékával, így elvonult a világtól, hogy még nagyobb tudás által találjon gyógyulást. Éles ellentétben korábbi, anyagi bőségben élt életével, Milarepa hamar rájött, hogy nincs szüksége a külső világgal való kapcsolatra, és remete lett.

Miután felélte kezdeti élelmiszer-tartalékait, Milarepa felfedezte, hogy a barlangja közelében növő szűkös vegetáció is elegendő számára az életben maradáshoz. Hosszú ideig kizárólag a Tibeti-fennsík száraz talaján növő csalánnal táplálkozott. Éveken keresztül szinte a semmin élt, anélkül hogy bármilyen tartalmas étel, ruházat vagy társaság megzavarta volna a belső összpontosítást. Kizárólag az időnként a barlangja felé tévedő zarándokok találkoztak vele, akik később ijesztő látványról számoltak be.

Az a kevés ruházat, amiben elvonult a világtól, idővel szinte teljesen szétfoszlott, és a remete gyakorlatilag meztelen volt. Amit evett, abban alig volt tápanyag, így Milarepa egy élő csontváz volt, ráadásul hosszú haja és a bőre a klorofill-túladagolástól tompazöld színűre változott. Úgy nézett ki, mint egy kísértet! Az önkéntes nélkülözés hatására azonban, bármilyen szélsőséges volt is, elérte a célját testének uralma terén. 1135-ben bekövetkezett halála előtt Milarepa bizonyítottan képes volt megválni a fizikai világ korlátaitól, méghozzá olyan csodálatos módon, ami a modern tudósok szerint egyszerűen nem volna lehetséges.

Egy csoportos tibeti zarándoklat során 1998 nyarán egy olyan útvonalat választottam, ami elvezetett Milarepa barlangjához és a csodához, amit hátrahagyott. Látni akartam azt a helyet, ahol a remete a fizika törvényeit megcáfolva megszabadított minket meggyőződéseink korlátaitól.

Tizenkilenc nappal azután, hogy nekivágtam az útnak, ott találtam magamat a nagy jógi menedékhelyén. Pontosan ott álltam, ahol ő állt csaknem kilencszáz évvel korábban. Az arcom karnyújtásnyira volt a barlang falától, és egyenesen arra a rejtélyre meredtem, amit Milarepa hagyott hátra.

Ha Milarepa barlangjához el akarunk jutni, tudnunk kell, hogyan találunk oda, mert ez egyike azoknak a helyeknek, ahová csak úgy véletlenül nem akadhatunk rá egy könnyed tibeti kirándulás során. A híres jógiról először egy szikh misztikustól hallottam, aki aztán az 1980-as években a jógaoktatóm lett. Évekig tanulmányoztam a Milarepát övező rejtélyeket: hogyan mondott le minden világi dologról, hogyan tette meg az utat Közép-Tibet szent fennsíkján keresztül, és mit fedezett fel elkötelezett misztikusként. A kutatások végül ehhez a pillanathoz vezettek ott a barlangban.

Elgondolkozva meredtem a körülöttem emelkedő sima, sötét falakra, és próbáltam elképzelni, milyen lehet egy ilyen hideg, sötét és távoli helyen élni hosszú éveken keresztül. Bár Milarepa legalább húsz különböző helyen élt visszavonultsága alatt, ezt a helyet az különböztette meg a többitől, hogy ebben a bizonyos barlangban találkozott egy tanítvánnyal.

Milarepa, hogy demonstrálja jógiképességét, két olyan mutatványt hajtott végre, amit a szkeptikusok soha nem voltak képesek megismételni. Az első az volt, hogy olyan gyorsan és olyan erővel mozgatta a kezét a levegőben, hogy egy hangrobbanás „lökéshullámát” idézte elő, ami visszaverődött a barlang sziklafalairól. (Ezt én magam is megpróbáltam, de nem jártam sikerrel.) És a másik mutatvány volt az, amire csaknem tizenöt évig vártam, átutaztam miatta a fél világot, és tizenkilenc napig próbáltam akklimatizálódni a Föld legmagasabb tengerszint feletti vidékéhez, hogy láthassam.

Milarepa, a fizikai világ korlátai fölötti uralmát bizonyítandó, a tenyerét vállmagasságban a barlang falára tette… majd belenyomta a kezét az előtte lévő sziklába, mintha a fal nem is létezne! A kő a tenyere alatt puhává és formálhatóvá változott, és a tenyere mély lenyomata – ami azóta is ott van – benne maradt a falban. A feljegyzések szerint, amikor a tanítvány, aki ennek szemtanúja volt, megpróbálkozott ugyanezzel, csak annyit ért el, hogy megsérült a keze.

Amikor szétnyitottam a tenyeremet és belehelyeztem Milarepa kezének lenyomatába, éreztem, amint az ujjaim rásimulnak a jógi kezének pontos helyére, amit ő hagyott ott több száz évvel korábban. Az érzés egyszerre alázatot és lelkesedést ébresztett bennem. A kezem olyan tökéletesen illeszkedett a formába, hogy ha volt is bennem kétség a lenyomat hitelességét illetően, az azonnal elpárolgott. A gondolataim azonnal maga az ember felé fordultak. Azt szerettem volna tudni, hogy mi történt vele, amikor egybeolvadt a sziklával. Vajon mire gondolhatott? Mit érzett? Hogyan múlta felül a fizika azon „törvényeit”, amelyek szerint két „dolog” (a keze és a szikla) nem foglalhatja el ugyanazt a helyet ugyanabban az időben?

Még fel sem tettem a kérdéseimet, a tibeti tolmácsunk, Xjin-la (nem ez az igazi neve) már megválaszolta. „Milarepa hisz – jelentette ki tárgyilagos hangon. – A geshe [magas szintű láma] hiszi, hogy ő és a szikla egyek.” Lenyűgözött, ahogyan a mi 20. századi vezetőnk jelen időben beszél a kilencszáz éves jógiról, mintha ott lenne a barlangban velünk. „A meditáció megtanította neki, hogy ő is része a sziklának. A szikla nem tarthatja őt vissza. A geshe számára ez a barlang nem fal, így ő olyan szabadon mozoghat, mintha a szikla nem is létezne.”

„Azért hagyta itt ezt a lenyomatot, hogy saját maga számára mutassa a fölényét?” – kérdeztem.

„Nem – felelte Xjin-la. – A geshének nincs arra szüksége, hogy bármit is bizonyítson a maga számára. A jógi hosszú évekig élt ezen a helyen, de csak egy tenyérlenyomatot látunk.” Körüljártam és mindenhol megnéztem a kis barlang falait, más nyomokat keresve. A vezetőnknek igaza volt – nem találtam többet. „A lenyomat a sziklában nem a geshéért készült – folytatta a vezetőnk –, hanem a tanítványa miatt.”

Ez így teljesen érthető volt. Amikor Milarepa tanítványa látta, hogy a mestere olyasmit csinál, ami a hagyomány és más tanárok szerint nem történhetett volna meg, ez segített neki abban, hogy áttörje a lehetőségekre vonatkozó meggyőződései korlátait. Saját szemével látta mestere képességét. És mivel ő maga a szemtanúja volt a csodának, az élmény azt sugallta az elméjének, hogy őt sem korlátozzák vagy határolják be a valóság akkoriban ismert „törvényei”.

Mivel jelen volt a csoda megtörténtekor, Milarepa tanítványa ugyanazzal a dilemmával volt kénytelen szembenézni, amivel mindenki, aki úgy dönt, hogy megszabadul saját meggyőződései korlátaitól: össze kellett hangolnia személyes élményét – mestere csodáját – azzal, amit a körülötte élők hittek – az univerzum működésére vonatkozó, általuk elfogadott „szabályokkal”.

A dilemma a következő: A családtagjai, barátai és az ő korában élő emberek által elfogadott világnézet arra késztette a tanítványt, hogy az univerzum szemléletének és dolgok működésének egy bizonyos módját fogadja el. Ebbe beletartozott az is, hogy a barlang fala korlát az emberi test számára. Ezzel szemben a tanítvány a saját szemével látta, hogy léteznek kivételek az ilyen „szabályok” alól. Ebben az az ironikus, hogy a világ mindkétféle szemlélete helyes. Mindkettő attól függ, hogy valaki az adott pillanatban melyiket választotta gondolkodása alapjául.

Megkérdeztem magamtól: Lehetséges, hogy ma is ugyanez történik az életünkben? Bármennyire túlzónak tűnhet ez a kérdés tudományos ismereteink és technológiai fejlettségünk fényében, a modern tudósok kezdenek egy hasonlóan ironikus választ körvonalazni. Az élvonalbeli tudósok a jógicsodák bizonyítékai helyett a kvantumfizika nyelvezetének alkalmazásával egyre inkább azon a véleményen vannak, hogy az univerzum a tudat ereje miatt „az, ami”, a tudatot pedig a meggyőződéseink alkotják, és az, amit elfogadunk a világunk valóságaként. Érdekes, hogy minél jobban megértjük a kapcsolatot belső élményeink és a világunk között, annál kevésbé tűnik túlzónak ez a feltételezés.

Míg Milarepa barlangjának története erőteljes példája annak, ahogy egy ember felfedezi kapcsolatát a világgal, nekünk nem kell elvonulnunk egy barlangba és csalánt enni, amíg be nem zöldülünk, hogy felfedezzük ugyanezt az igazságot! Az elmúlt százötven év tudományos felfedezései azt mutatják, hogy a kapcsolat a tudat, a valóság és a meggyőződések között létezik.

Hajlandóak vagyunk elfogadni a feltárult kapcsolatot és a felelősséget, ami egy ilyen képességgel együtt jár, hogy ezt hasznosan alkalmazzuk az életünkben? Csupán a látóhatáron felsejlő jövőben fogjuk megtudni, hogy mit válaszoltunk erre a kérdésre.

Tudjuk, hogy vannak dolgok, amiket nem tudunk