A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Estelle Maskame: Did I Mention I Miss You?

Published by Black & White Publishing, Edinburgh, 2016

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2016 by Estelle Maskame

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-559-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A Tylereknek és Edeneknek ajánlom ezt a könyvet.
No te rindas.

Köszönetnyilvánítás

Mint mindig, most is köszönöm a hűséges olvasóim lelkesedését és szeretetét, amellyel az elejétől fogva követték a történet eseményeit. Nélkületek nem lettem volna képes erre, úgyhogy örök hálával tartozom nektek. Köszönetet mondok a családomnak, elsősorban a szüleimnek, Fenellának és Stuartnak, az elmúlt öt évben tanúsított türelmükért, és hálás vagyok, amiért támogattak, amíg ezen a trilógián dolgoztam. Köszönet illeti a legjobb barátaimat, akik segítettek normálisnak maradni. Hálás vagyok a szerkesztőimnek, Karynnak, Kristennek és Jannénak a szakértő irányításért, és azért, hogy odaadó szeretettel gondozták Tyler és Eden sztoriját. Köszönöm a Black & White Kiadónak a kemény munkát, amellyel hozzájárult a trilógia megalkotásához. Mind csodálatos emberek vagytok, és köszönöm, hogy a harmadik rész írásának utolsó heteiben szinte otthon éreztem magam az irodában. Nem is kívánhattam volna nálatok jobb csapatot, akikkel együtt dolgozhatok, és nagy büszkeséggel tölt el, hogy az egyik szerzőtök lehetek. Megvalósítottátok az álmomat. Köszönöm nektek.

1

A víz hideg, de ez nem tart vissza attól, hogy belegázoljak, igaz, csak bokáig. A Converse cipőmet a fűzőjénél fogva lóbálom a kezemben. A szél erősen fúj, mint mindig. A sötétség miatt csak a sekély part szelíd hullámait látom, de így is körülvesz az óceán morajlása. Úgy érzem, mintha egyedül lennék. De aztán meghallom a parton a tűzijáték ropogását, a nevetést, a vidám, ünneplő hangokat. Egy pillanatra majdnem megfeledkeztem arról, hogy július negyedike van.

Egy lány elfut mellettem a vízben, felkavarva a partot nyaldosó hullámokat. Egy fiú kergeti, valószínűleg a barátja. Véletlenül lefröcsköl, amikor elhalad mellettem, majd hangosan nevetve megragadja a lányt, és magához öleli. A fogamat csikorgatom, és még szorosabban markolom a cipőfűzőt. A fiatalok velem egyidősek lehetnek, de még sosem láttam őket. Biztosan valamelyik környékbeli nagyvárosból érkeztek, hogy Santa Monicában ünnepeljék a július negyedikét. Nem értem, miért. A július negyedike itt nem valami nagy durranás. A tűzijáték illegális, ami az egyik legostobább törvény, amiről eddig hallottam. A pálmát azért továbbra is Oregon viszi el, ahol tilos saját kezűleg megtankolni az autónkat. Tehát nálunk nincs tűzijáték, csak dél felé, Marina del Ray-ben, és északra, Pacific Palisadesben. Ezeket innen is látni lehet. Kilenc óra elmúlt, úgyhogy már mindkét látványosság elkezdődött. A színes lövedékek megvilágítják az eget a távolban. Elég messze van mindkét helyszín, de a turisták meg a helybéliek ennek is örülnek.

A pár már javában csókolózik a vízben, a kivilágított Pacific Park mólója alatt, a sötétben. Elfordítom a fejem. A vízben gázolva távolodni kezdek a mólótól, meg a július negyediki felfordulástól. A mólón sokkal nagyobb a tömeg. Itt lent a parton kevesebben vannak, úgyhogy jobban érzem magam. Idén valahogy nem érzek semmilyen izgalmat a függetlenség napjával kapcsolatban. Túl sok emléket idéz fel ez a nap, amelyre most nem akarok gondolni, ezért tovább sétálok a part mentén.

Csak akkor állok meg, amikor Rachael a nevemet kiáltja. Már meg is feledkeztem arról, hogy őt várom. Megfordulok a vízben, és meglátom a legjobb barátnőmet, aki félig ugrálva, félig futva bukdácsol felém a homokban. Egy amerikai zászlós kendő van a homlokán, a kezében pedig két tölcsér fagylaltot tart. Majdnem tizenöt perce ment el fagyiért a Soda Jerksbe, amely ma este a mólón található legtöbb üzlethez hasonlóan a szokásosnál tovább tart nyitva.

– Pont záróra előtt értem oda – újságolja Rachael, kicsit kifulladva. A lófarka a jobb vállára hullik, amikor megáll előttem, és felém nyújtja az egyik tölcsért, de előbb lenyalja a mutatóujjára csurgó megolvadt fagyit.

Kimegyek a víz szélére, odalépek hozzá, és egy mosollyal köszönöm meg a fáradozását. Egész este alig szólaltam meg, és még most sem tudom rávenni magam arra, hogy úgy tegyek, mintha minden rendben lenne, és én is ugyanolyan boldog lennék, mint mindenki más.

A szabad kezemmel elveszem tőle a fagylaltot. A másikban még mindig a piros Converse-emet tartom. Csak annyi hazafiasságra telt tőlem, hogy piros cipőt vettem fel az alkalomra. Szemügyre veszem a díszes fagylaltkelyhet. A „Körhinta” fantázianevet adták neki, és a mólón található szórakoztatóközpont híres körhintájáról nevezték el. A Soda Jerks az épület sarkán van. Három hete, amióta itthon vagyok, többször is megálltunk ott fagyizni. Mostanában inkább fagyizunk, mint kávézunk. Sokkal megnyugtatóbb.

– Mindenki fent van a mólón – emlékeztet Rachael. – Talán nekünk is fel kéne mennünk. – Nagyon óvatosan veti fel ezt a javaslatot, mintha attól tartana, hogy a szavába vágok, és lehurrogom. Kék szemével a saját tölcsérjére néz, és gyorsan belenyal a fagyiba.

Míg Rachael a fagylaltot nyeli, a válla fölött a móló irányába pillantok. A Pacific Wheel a szokásos július negyediki pompájában ragyog. A több ezer LED égő piros, kék és fehér színekben villódzik. A fények nyolc óra után, naplementekor gyulladtak fel, és Rachaellel néztük egy darabig, de hamar ráuntunk a látványra. Elfojtom a sóhajtásomat, és a sétány felé pillantok. Túl nagy a tömeg, de nem akarom tovább próbára tenni Rachael türelmét, ezért beadom a derekam.

Megfordulunk, és elindulunk a parton az emberek között, akik a homokban akarják tölteni az estét. Közben némán eszegetjük a fagylaltot a műanyag tölcsérből. Néhány perc múlva megállok, és felveszem a cipőmet.

– Megtaláltad már Meghant?

Felnézek Rachaelre, miközben a csukámba tűröm a cipőfűzőt.

– Nem láttam. – Igazából nem is kerestem. Meghan régi barátnőnk, de ennél nem több. Semmi több. De ő is hazajött a nyári szünetre, és Rachael mindent elkövet, hogy összehozza a régi csapatot.

– Majd megtaláljuk – jelenti ki, és szinte azonnal témát vált. – Hallottad, hogy idén az óriáskerék fényeit egy Daft Punk dal ritmusára programozták be? – Elém szökken, megfordul, és hátrafelé ugrálva halad előttem. Megfogja a szabad kezem, és maga felé húz, majd széles vigyorral megpörget. Önkéntelenül táncikálok vele egy kicsit, pedig nincs is zene. – Egy újabb nyár, egy újabb év.

Hátrahúzódok tőle, vigyázva, nehogy elejtsem a fagyit, és nézem, ahogy tovább imbolyog és táncol a fejében lévő zene ritmusára. Lehunyja a szemét, megpördül a tengelye körül, én meg a szavain gondolkodom. Egy újabb nyár, egy újabb év. Már negyedik éve vagyunk legjobb barátnők, és a tavalyi kis mosolyszünet ellenére, most is ugyanolyan közel állunk egymáshoz, mint mindig. Aggódtam, hogy sosem fogja megbocsátani nekem a hibákat, amelyeket elkövettem, de végül minden rendben lett. Nem foglalkozott a baklövéseimmel, mert fontosabb dolgokra összpontosított. Például ellátott fagyival, és elvitt kirándulni, hogy elvonja a figyelmemet, és felvidítson. A nehéz időkben szükségünk van a jó barátokra. Aztán eljött az idő, hogy Chicagóba költözzek, és átvészeljem az első évemet az egyetemen, de közben végig a legjobb barátnők maradtunk. Most újra itt vagyok Santa Monicában, és szeptemberig rengeteg időnk van arra, hogy megint együtt lógjunk.

– Feltűnést keltesz – figyelmeztetem tapintatosan. Elmosolyodom, amikor Meghan kinyitja a szemét, és elpirul. A körülöttünk lévők közül jó páran figyelik a néma táncát.

– Ideje távoznunk – suttogja. Elkapja a karom, és futásnak ered. Kénytelen vagyok vele tartani. A homokot rúgva, nevetve szaladunk, de nem sokáig, csak amíg magunk mögött hagyjuk a nézőközönséget.

– A védelmemre szól, hogy július negyedikén mindenkinek jogában áll hülyét csinálni magából – magyarázkodik. – Ez az ünnep azt hangsúlyozza, hogy szabad nemzet vagyunk. Úgyhogy azt csinálunk, amit akarunk.

Bárcsak így lenne. Sajnos az életem eddigi tizenkilenc évében megtanultam, hogy nem tehetünk meg mindent, amit akarunk. Nem tankolhatjuk meg a saját autónkat. Nem lőhetünk fel tűzijátékot. Nem érinthetjük meg a hegy oldalában álló híres HOLLYWOOD betűket. Nem követhetünk el birtokháborítást. Nem csókolhatjuk meg a mostohatestvérünket. Illetve megtehetjük mindezt, de csak akkor, ha elég bátrak vagyunk, hogy vállaljuk a következményeket.

Megforgatom a szemem, és követem Rachaelt a lépcsőn. Ahogy közeledünk a mólóhoz, egyre hangosabb lesz a Pacific Parkból áradó zene. Az óriáskerék még mindig pirosan, kéken és fehéren villog. A vidámpark többi része is ki van világítva, de nem ilyen nemzetiszínekkel. Átvágunk a parkolón, és a szorosan egymás mellett álló autók között haladunk, amikor észreveszem Jamie-t. A barátnőjével, Jennel van. Már majdnem két éve járnak. A parkoló egyik sarkában állnak, Jamie egy viharvert Chevrolethez szorítja Jent, és elmélyülten csókolóznak. Hát persze.

Rachael is észrevehette őket, mert megáll mellettem, és egy darabig figyeli a jelenetet.

– Úgy hallottam, elég nagy bajkeverő lett belőle – jegyzi meg halkan. – A bátyja is pont ilyen volt az ő korában, csak Jamie szőke.

Figyelmeztető pillantást vetek Rachaelre, amikor szóba hozza Jamie bátyját, aki egyben a mostohatestvérem.

Nem szoktunk beszélni róla. A nevét sem ejtjük ki. Többé nem. Rachael észreveszi, hogy megfeszül az arcom, gyorsan mentegetőzni kezd, és a szájára szorítja a kezét.

Egy kicsit megnyugszom, és megint Jamie-re meg Jenre nézek. Még mindig csókolóznak. Megforgatom a szemem, a fagyi maradékát a közelben lévő kukába dobom, és megköszörülöm a torkom.

– Ne felejts el levegőt venni, Jay! – kiáltok fel.

Rachael halkan felnevet, és játékosan meglöki a vállamat. Amikor Jamie felemeli a fejét, és kába pillantással rám néz, odaintek neki.

– Menj a pokolba, Eden! – kiált vissza, és a rekedt hangja visszhangzik az autók között. Megragadja Jen kezét, megfordul, és az ellenkező irányba ráncigálja a lányt. Valószínűleg egész este azon mesterkedik, hogy elkerülje Ellát, mert csak a barátnőjével akar smárolni, és nem hiányzik neki az anyja társasága.

– Még mindig nem áll veled szóba? – kérdezi Rachael, miután abbahagyja a kuncogást.

Megvonom a vállam, és tovább megyek, közben megtapogatom a hajam. Most épp csak a vállam alá ér, mert télen levágattam.

– Múlt héten megkért, hogy adjam oda neki a sót – válaszolom. – Az számít?

– Nem.

– Akkor még mindig nem vagyunk beszélő viszonyban.

Jamie nem nagyon kedvel. Talán azért, mert tizenhét éves, és tavaly hirtelen indulatkezelési problémái támadtak. De inkább azért, mert még mindig undorodik tőlem. Meg a bátyjától is. Mindkettőnket utál, és hiába próbáltam meg többször is megnyugtatni, hogy már nincs miért aggódnia, egyszerűen nem hisz nekem. Ilyenkor rendszerint elviharzik, és közben becsap néhány ajtót. Ingerülten felsóhajtok, miközben Rachaellel a széles sétányra érünk, ami még most is ugyanúgy tele van emberekkel, mint néhány órával ezelőtt. Sok a kisgyerekes szülő, és még kutyák is szaladgálnak a babakocsik között. Fiatal párokat is látunk, olyanokat, mint akik a parton rohangásztak, meg a vízben csókolóztak. Rájuk sem tudok nézni. Görcsbe rándul a gyomrom, ha látom, ahogy kéz a kézben andalognak, és egymásra mosolyognak. És ez nem valami kellemes bizsergés a hasamban, hanem egy kifejezetten fájdalmas érzés. Ezen a helyen, ezen a napon gyűlölök minden párt, aki az utamba akad.

Néhány perc múlva Rachael megáll, hogy beszélgessen néhány volt osztálytársnőjével. Csak halványan emlékszem rájuk. Néha elmentem mellettük az iskolai folyosón, vagy összefutottunk a sétányon. Nem ismerem őket. De ők ismernek. Most már mindenki ismer. Én vagyok az. Én vagyok az az Eden. Én vagyok az a lány, akire mindenki undorodva néz, akit kigúnyolnak és kinevetnek, bármerre jár. Pontosan ez történik most is. Hiába igyekszem barátságosan mosolyogni a lányokra, egyáltalán nem viszonozzák a mosolyomat. Mindketten megvető pillantást vetnek rám, majd elfordulnak, és közelebb lépnek Rachaelhez, teljesen kirekesztve engem a társalgásból. Összeszorítom a szám, karba teszem a kezem, és a móló fa deszkáját rugdosom a lábam alatt, miközben várom, hogy Rachael befejezze a beszélgetést.

Mindig ez történik, amikor hazajövök Santa Monicába. Az emberek itt már nem szeretnek. Őrültnek és bogarasnak tartanak. Van néhány kivétel, mint például az anyám és Rachael, de ennyi. Mindenki más csak megítél, pedig nem is ismerik a teljes történetet. Azt hiszem, az volt a legrosszabb, amikor tavaly hazajöttem hálaadásra. Az volt az első hazatérésem, miután szeptemberben egyetemre mentem. Az egy hónap alatt, amíg távol voltam, futótűzként terjedt el a hír, és hálaadáskor már mindenki tudott róla. Először nem is fogtam fel, miről van szó, és miért változott meg hirtelen minden. Nem tudtam, hogy Katy Vance, akivel egy szakkörbe jártunk a suliban, miért hajtja le a fejét, és fordul el, amikor intek neki. Nem értettem, hogy a boltban a fiatal pénztároslány miért nevet össze a kolléganőjével, amikor kilépek az ajtón. Fogalmam sem volt, miért viselkednek így az emberek, csak akkor jöttem rá, amikor vasárnap a gépemre vártam a reptéren, hogy visszamenjek Chicagóba, és egy lány, akit még sosem láttam, nekem szegezte a kérdést: „Te vagy az a lány, aki a mostohatestvérével járt, ugye?”

Rachael nem sokáig beszélget. Többször is aggódó pillantást vet rám, mintha látni akarná, hogy jól vagyok. Nemtörődöm arccal megvonom a vállam, hogy megnyugtassam, de nemsokára befejezi a társalgást a lányokkal, és azt mondja nekik, hogy sietünk valahová. Pedig ez nem igaz. Ezért szeretem Rachaelt.

– Ezért most soha többé nem fogok szóba állni velük – jelenti ki határozott hangon, miután a lányok elsétáltak, majd egy kukába dobja a fagylaltot, és belém karol. Hirtelen mozdulattal a Pacific Park felé irányít, méghozzá olyan nagy erővel, hogy majdnem kitekeredik a nyakam.

– Engem már nem zavar. Komolyan – próbálom lecsillapítani. Átvágunk a tömegen, ami már nem is tűnik olyan sűrűnek, amikor a közepén vagyunk. Hagyom, hogy magával vonszoljon a sétányon.

– Ja, persze… – válaszolja szórakozottan, mintha nem hinne nekem.

Tiltakozni akarok, és meggyőzni, hogy minden a lehető legnagyobb rendben van, amikor mindkettőnk figyelmét leköti valami, mielőtt kinyithatnám a számat. Jake Maxwell dülöngélő léptekkel odakacsázik hozzánk, és imbolyogva megáll előttünk. Ő még Meghannál is régebbi barátunk, és ma este már beszéltünk vele, több órával ezelőtt, amikor még nagyjából józan volt. Ezt most nem mondhatjuk el róla.

– Hát itt vagytok! – Megragadja a karunkat, és szétválaszt minket. Aztán mindkettőnk kezét megfogja, és nyálas csókot nyom rá.

Ez az első nyár, hogy Jake két év után hazajött Ohióból, és amikor nemrég összefutottunk, csodálkozva láttam, hogy szakállt növesztett. De ő még jobban csodálkozott, hogy még mindig Santa Monicában élek. Valahogy úgy képzelte, hogy már régen visszaköltöztem Portlandbe. Még most is nagy nőcsábász, és ezt nem is titkolja. Amikor Rachael megkérdezte, mi van vele, panaszkodott, hogy nincs túl jól, mert mindkét barátnője szakított vele, és nem érti, miért. Azt hiszem, én sejtem.

– Honnan szerzel sört? – érdeklődött Rachael, és összeráncolta az orrát, miközben elhúzta a kezét Jake-től. Túl kellett kiabálnia a Pacific Parkból áradó hangos zenét.

– TJ kérójából – válaszolja Jake. Ha esetleg nem tudnánk, kiről van szó, a hüvelykujjával hátrabök a válla fölött. TJ-nek van egy partra néző lakása. Mintha el tudnám felejteni… A gondolattól összerándul a gyomrom. – Kiküldött, hogy szedjem össze a csapatot. After partyra jöttetek ide? – Jake arca felragyog, amikor ezt kérdezi. Nehezemre esik komolyan venni a trikót, amit visel. Egy sas van rajta, meg az amerikai zászló, és a sas lába alatt csupa nagy betűkkel ez áll: „SZABADSÁG”. Nagyon nevetséges, de nem annyira, mint az ideiglenes tetoválás, ami az arca bal oldalán virít. Kezdem gyanítani, hogy nem csak a sörtől pezseg ennyire.

– After party? – kérdez vissza Rachael. Összenézünk, és látom a szemén, hogy szívesen részt venne a buliban.

– Igen, igen! – lelkendezik Jake, és a szakállas arca felragyog. – Lesz pia, meg minden! Július negyedike van, ráadásul hétvége. Nektek is jönnötök kell. Mindenki ott lesz.

Összeráncolom a homlokom.

– Mindenki?

– TJ meg az összes srác. Meghan és Jared már ott vannak, Dean később jön, és azt hiszem, Austin Camer…

– Passzolom.

Jake elhallgat, és a mosoly lefagy az arcáról. Rachaelre néz, és úgy látom, mintha megforgatná a szemét. Aztán rám emeli kivörösödött szemét, és megrázza a vállamat.

– Hellóóóó! – Tágra nyitja a szemét, és úgy tesz, mintha alaposan szemügyre venne. – Hol az ördögben van Eden? Tudom, hogy már nagyon régen nem találkoztunk, de két év alatt nem savanyodhattál meg ennyire.

Nem tartom humorosnak a megjegyzését. Lerázom magamról a karját, és hátralépek. Nem a legjobb barátom, sőt már egyáltalán nem is a barátom, ezért nem tartom fontosnak, hogy magyarázkodjak neki. Úgyhogy csendben maradok, a cipőmet bámulom, és remélem, hogy Rachael most is közbelép, és megment engem, mert mostanában mindig erre van szükségem. Rachael szokta emlékeztetni az embereket, hogy igazából nem jártam a mostohabátyámmal, és soha nem is fogok. Ő ment ki azokból a helyzetekből, ahol összefuthatok Deannel. Még mindig szégyellek a szeme elé kerülni, azok után, ami történt, és szerintem ő sem akar találkozni velem. Senki sem akar foglalkozni a volt barátnőjével, főleg akkor, ha az megcsalta.

Most is hallom, hogy Rachael a védelmemre kel.

– Nem kell mennie, ha nem akar. – Továbbra is a cipőmet nézem, mert valahányszor Rachael a megmentésemre siet, még gyengébbnek és szánalmasabbnak érzem magam, mint korábban.

– Nem kerülheted el örökké – motyogja Jake. A hangja hirtelen komor lesz, és amikor felnézek, látom, hogy pontosan tudja, miért nem akarok elmenni a buliba. Dean miatt. Nem tagadhatom, ezért csak megvonom a vállam, és megdörzsölöm a homlokom. Van más okom is persze. Ugyanaz, amitől az előbb összeszorult a gyomrom. Csak egyszer jártam TJ lakásában, pontosan három évvel ezelőtt. A mostohabátyámmal voltam ott. És ma főleg nem akarok odamenni.

– Te menj csak nyugodtan – unszolom Rachaelt némi hallgatás után. Látom, mennyire el szeretne menni erre a bulira, de tudom, hogy valószínűleg visszautasítja a meghívást, mert nem akar magamra hagyni. A jó barátok ezt csinálják. De a jó barátok kompromisszumot is tudnak kötni, és Rachael már az egész estéjét velem töltötte, hogy támogasson ezen a szörnyű napon, és már szeretném, ha egy kicsit ő is szórakozna. Annál is inkább, mert idén péntekre esik a negyedike, és ezt mindenki ki akarja használni. Rachaelnek el kell mennie TJ-hez. – Én majd megkeresem Ellát, vagy kitalálok valamit.

– Nem olyan fontos.

Még én is meg tudom állapítani, hogy hazudik.

– Rachael – szólok rá határozottan. TJ lakása felé intek az állammal. – Menj!

Rachael aggódó arcot vág, két ujjával összecsippenti az alsó ajkát, és látom, hogy tépelődik. Ma este szinte alig van rajta smink, mert már nem szokta festeni magát. Így még tizenhét évesnek sem néz ki, nemhogy húsznak.

– Biztos?

– Tuti.

– Akkor gyere! – kiált fel Jake. Tetkós arcára visszatér a mosoly, megragadja Rachael kezét, és magához rántja. – Vár minket a buli! – Azzal vonszolni kezdi a barátnőmet a mólón. Rachaelnek még sikerül integetnie, mielőtt eltűnnek a tömegben.

Miután magamra maradok, megnézem az időt a telefonomon. Fél tíz múlt. A Marina del Rey-ben meg a Pacific Palisadesben tartott tűzijátéknak is vége van már, és sokan hazafelé tartanak. Megkeresem Ella számát, és felhívom. Sajnos az anyám, meg a barátja, Jack is dolgozik ma este, és csak az apám meg a mostohaanyám ünnepli a július negyedikét a mólónál. Ők fognak hazavinni, úgyhogy kénytelen vagyok megkeresni őket. Az még nagyobb baj, hogy most apám a soros, és nála kell töltenem egy hetet. Ez a legrosszabb része annak, hogy az ember elvált szülők gyereke: ide-oda kell ingáznia két család között. Utálok apánál lenni, és ő még jobban utálja, hogy ott vagyok. Főleg azért, mert az egész helyzet rémesen kínos és feszült. Jamie-hez hasonlóan, apa is csak akkor beszél hozzám, ha feltétlenül szükséges.

Ella foglalt, és a hívás a hangpostafiókra megy. Nem hagyok üzenetet, csak gyorsan leteszem a telefont. Nem örülök, hogy apát kell hívnom. Végignézem a névjegyzéket, kikeresem a számát, és megnyomom a zöld gombot. Komor arccal hallgatom a csengetést, felkészülve arra, hogy meghallom a mogorva hangját.

A mobilt a fülemhez szorítva állok a sétányon, körülöttem emberek nyüzsögnek, és valami hirtelen megragadja a figyelmemet. Megpillantom a legkisebb mostohatesómat, Chase-t. A Bubba Gump étterem előtt lődörög, és egyedül van. Ez nem jó. De nem látom rajta, hogy aggódna, inkább unott arcot vág, miközben fel s alá járkál.

Leteszem a telefont, és elindulok Chase felé. Amikor meglát, abbahagyja a járkálást, és szégyenlős mosollyal néz rám.

– Hol vannak a barátaid? – kérdezem, miután odaérek hozzá. Körülnézek, és egy fiúcsapatot keresek a pillantásommal, de egyetlen leendő középiskolás korú srácot sem látok.

Chase a mutatóujjával az egyik sűrű szőke tincsét csavargatja.

– Elmentek busszal Venice-be, de én nem mentem velük, mert…

– Mert az anyád azt mondta, hogy ne hagyd el a mólót – fejezem be a mondatot, mire bólint. Chase baráti körében a srácok gyakran keverednek balhéba, de ő elég okos, és tudja, mikor kell betartani a szabályokat. A barátai szülei biztosan nem akarják, hogy a gyerekeik Venice-be szökjenek július negyedikén. Ott most elég nagy a felfordulás, és örülök, hogy Chase itt maradt. – Van kedved velem lógni?

– Persze.

Átölelem a vállát, és elindulok vele a Pacific Park felé. Chase imádja a játékautomatákat, de mielőtt a Playland játékterem közelébe érnénk, megszólal a mobilom. Fogadom a hívást, de előtte megerősítem magam, mert apám nevét látom a kijelzőn.

– Mit akartál? – kérdezi mogorván, üdvözlés helyett. Mostanában mindig ilyen.

Kicsit távolabb húzódom Chase-től, és a fülemre szorítom a mobilt.

– Semmit. Csak szerettem volna tudni, hol vagytok.

– Hát a kocsinál – vágja rá apa, mintha ezt tudnom kéne. – Siess, különben az öcsédet kell megkérned, hogy vigyen haza, és szerintem nem fog belemenni.

Szó nélkül kinyomom a hívást. Mostanában így végződnek a telefonbeszélgetéseink. Valamelyikünk mindig leteszi a telefont, ha pedig szemtől szembe beszélgetünk, akkor az egyikünk elviharzik. Általában én teszem le a telefont, és apa viharzik el.

– Ki volt az? – érdeklődik Chase, amikor visszafordulok hozzá.

– Hazamegyünk – közlöm vele, kitérve a válasz elől. Chase jól tudja, hogy apával ki nem állhatjuk egymást, de a család többi tagjával igyekszem kerülni az összetűzést. Akármilyen is a család. Közelebb vonom magamhoz Chase-t, még egyszer megforgatom, és most a város felé irányítom. – Ma nem játszunk a gépeken.

Chase megvonja a vállát.

– Már úgyis nyertem egy csomó jegyet.

– Ne már! Hányat?

Chase elvigyorodik, és megveregeti a farzsebét, ami tele van sárga jegyekkel.

– Több mint hétszázat.

– Meddig gyűjtöd őket?

– Megpróbálok ezret összeszedni.

Elindulunk a sétányon az Ocean Avenue felé, és a parkoló felé menet a játékautomatákról, az óriáskerékről, a tűzijátékról és Venice-ről beszélgetünk. Július negyedikén mindig nagyon nehéz helyet találni a kocsinak, és miután néhány percig vitázunk Chase-zel, hogy hol parkolt le apa, rá kell jönnöm, hogy neki van igaza. Nem az autópályától északra álltunk meg, ahogy gondoltam, hanem délre, a Pico Boulevardról nyíló Third Streeten. Az jó félmérföldnyire van tőlünk, ezért megszaporázzuk a lépteinket. Apa nem szereti, ha megvárakoztatják.

A Lexus a járda mellett parkol, két másik kocsi között, és amikor odaérünk, meglepődve látom, hogy apa az autó mellett áll. Karba teszi a kezét, türelmetlenül dobol a lábával, és az arcán a szokásos ellenséges kifejezés ül.

– Jó, hogy megtaláltad a testvéredet – jegyzi meg élesen, erősen megnyomva az utolsó szót. Jamie és Chase többé már nem egyszerűen „Jamie és Chase”. Az utóbbi egy évben az apám mindig a testvéreimnek nevezi őket, mintha így is hangsúlyozni akarna valamit. Jamie pont úgy utálja ezt, mint én, de szerintem Chase-nek nem tűnik fel.

Megpróbálom megőrizni a higgadtságomat, és nem hagyom felhúzni magam apám idegesítő stílusa miatt. Átnézek a válla fölött, és Ellára pillantok. Az utasülésen ül, elfordulva az ablaktól, de látom, hogy a füléhez szorítja a telefonját. Valószínűleg ezért volt foglalt az előbb. Visszanézek apára.

– Munka? – kérdezem.

– Aha. – Apa előrehajol, és hangosan megkopogtatja az ablakot, mire Ella összerezzen, és majdnem elejti a mobilját. Megfordul az ülésen, és az üvegen át apára néz, aki felém meg Chase felé int. Ella bólint, visszateszi a mobilt a füléhez, mond valamit, majd gyorsan befejezi a hívást. Apa csak most kér meg minket, hogy szálljunk be a kocsiba.

Chase-zel hátra ülünk, bekapcsoljuk a biztonsági övet, míg apa a volán mögé ül, és haragos pillantást vet rám a visszapillantó tükörben. Nem törődöm vele. Apa vezetni kezd, Ella pedig hátrafordul.

– Nem akartál még maradni egy kicsit? – kérdezi.

Ella szőke tincsekkel keretezett arcába nézek. Már majdnem tíz óra van, miért gondolja, hogy maradni akarok? Semmi kedvem elmenni arra a bulira TJ-hez, és örülök, hogy hazamehetek.

– Nem igazán – válaszolom. Nem említem a bulit. Azt sem, hogy az egész estém pocsék volt.

– És te, kishaver? – szólal meg apa, és Chase felé int az állával a tükörben. – Nem úgy volt, hogy Gregg anyja visz majd haza titeket?

Chase abbahagyja a csetelést, és felnéz a mobiljából. Rám sandít, én meg törni kezdem a fejem, hogy mivel mentsem ki apa előtt.

– Kicsit rosszul volt, ezért azt mondtam neki, hogy jöjjön haza velünk – vágom rá végül, és a hatás kedvéért aggódó pillantást vetek Chase-re. – Most hogy érzed magad?

Chase veszi a lapot.

– Jobban. – Megfogja a homlokát, és hozzáteszi: – Azt hiszem, csak megfájdult a fejem az óriáskeréken, de már semmi bajom. Megállhatunk hamburgerezni? Kérlek, apa! Mindjárt éhen halok. Ugye nem akarod, hogy elájuljak?

Ella megforgatja a szemét, és előrefordul.

– Majd meggondolom – válaszolja apa.

Amikor egyikük sem figyel ránk, az ökölbe szorított kezemet a középső ülésre teszem. Chase azonnal odacsapja az öklét, és titokban egymásra mosolygunk. Ha apa tudná, hogy Chase barátai néha bajba keverednek, akkor nem engedné, hogy találkozzon velük. Jobb, ha nem beszélünk erről, még akkor sem, ha Chase mindig helyesen cselekszik.

Végül hazafelé menet megállunk egy autós Wendy’sben a Lincoln Boulevardon. Apa és Chase hamburgert rendel. Én egy vaníliás Frostyt kérek. Nagy adagot. Hazafelé menet azt eszegetem, közben az ablakon kinézve a sötét eget bámulom, és hallgatom apát meg Ellát, akik a lejátszóban szóló számok apropóján a nyolcvanas évek zenéjéről beszélgetnek. Aztán azon töprengenek, hogy Jamie hazaér-e éjfélig, ameddig elengedték. Apa szerint egy órát fog késni.

Tíz perc alatt a Deidre Avenue-ra érünk, mert a forgalom már csökkent. Apa Ella Range Rovere mellé áll. Az üres poharat a kezemben tartva kiszállok az autóból, miközben apa leállítja a motort. A bejárati ajtóhoz akarok menni, de Ella a kocsi fölött odaszól nekem.

– Segítenél kipakolni a csomagtartót, mert még benne vannak a cuccok, amiket korábban vásároltam? – kérdezi határozott hangon, és a Range Rover felé int az állával. Kedvelem Ellát, ezért habozás nélkül elindulok a Range Rover felé. Ella a táskájában kotorászva követ, és amikor megtalálja a kulcsát, kinyitja a csomagtartót.

Lenézek, és már nyújtom is a kezem, hogy felkapjam a szatyrokat, de csodálkozva látom, hogy a csomagtartó üres. Ella ennyire feledékeny lenne? A szemöldökömet felvonva ránézek. Ella tágra nyitja a szemét, és kikukucskál a kocsi mögül, apa és Chase felé, akik már az ajtó felé tartanak. Amikor eltűnnek a házban, Ella rám pillant.

– Tyler hívott – közli velem.

Ösztönösen hátrébb lépek, mintha védekezni akarnék. Tyler neve olyan érzést kelt bennem, mintha fegyverrel támadnának rám. Ezért nem ejtem már ki a számon a nevét, és hallani sem akarom. Mert elviselhetetlen fájdalmat okoz. Most is összeszorul a torkom, elfelejtek lélegezni, és borzongás fut végig az egész testemen. Tehát nem munkaügyben beszélt valakivel Ella, hanem Tylerrel. Tudom, hogy Tyler rendszeresen felhívja Ellát, körülbelül hetente egyszer. Ella mindig nagyon várja a fia hívását, de nekünk nem szokott említést tenni róla. Egészen mostanáig.

Ella nagyot nyel, és megint a ház felé pillant, mielőtt folytatja. Nem akarja, hogy apa meghallja, amit mond. Senkinek sem szabad Tyler nevét kimondania előttem. Ez a szigorú parancs természetesen apámtól származik, de ebben kivételesen egyet értek vele. Ella pillantása sajnálkozó és szomorú, amikor folytatja.

– Megkért, hogy kívánjak neked boldog július negyedikét.

Ez olyan ironikus, hogy majdnem elnevetem magam. De aztán annyira feldühít az üzenet, hogy képtelen vagyok humorosan felfogni. Három évvel ezelőtt a Culver City középiskola folyosóján voltunk Tylerrel a tűzijáték alatt. Ott kezdődött ez az egész bonyodalom. Akkor jöttem rá, hogy úgy tekintek a mostohabátyámra, ahogy nem lenne szabad. Aznap este birtokháborítás miatt letartóztattak minket. Tavaly július negyedikén Tylerrel nem mentünk el a tűzijátékra. Az estét a New York-i lakásában töltöttük, csak mi ketten a sötétben, miközben az eső dobolt az ablakon. Tyler egy bibliai verset idézett. A testemre írta, és azt mondta, hogy az övé vagyok. Eddig ilyenek voltak a július negyedikéink. De idén minden más. És most boldog július negyedikét kíván nekem? Ez olyan, mint egy vicc. Egy éve nem láttam. Elment, és itt hagyott, amikor a legnagyobb szükségem lett volna arra, hogy mellettem legyen. Már nem vagyok az övé. Hogy merészel boldog július negyedikét kívánni, amikor nincs itt, és nem velem tölti az ünnepet?

Miközben az agyam megpróbálja feldolgozni a helyzetet, érzem, hogy fellobban bennem a harag. Ella várja, hogy válaszoljak valamit. Mielőtt megfordulok, és berohanok a házba, dühösen becsapom a csomagtartó tetejét.

– Mondd meg Tylernek, hogy egyáltalán nem volt boldog.

2

Nem sokkal éjfél után Rachael felhív. Még nem aludtam el, de már közel jártam hozzá, és bosszant, hogy megzavart a szendergésben. Álmosan a mobil után nyújtok, és megdörzsölöm a szemem. A háttérben hangos zenét, és vidám hangokat hallok.

– Hadd találjam ki – szólok bele a telefonba. – Fuvarra van szükséged?

– Nem nekem – válaszolja Rachael. Egyáltalán nem forog nehezen a nyelve, és a hangja teljesen józan. – A tesódnak.

Erre nem számítottam. Annyira meglepődöm, hogy felülök az ágyban, és már nyúlok is az éjjeliszekrényen lévő slusszkulcsért.

– Jamie-nek?

– Igen. TJ ki akarja paterolni – magyarázza a barátnőm. Totál józannak tűnik, és a hangján érzem, hogy rosszallóan ráncolja a homlokát. – A konyhai késkészlettel játszadozik, és nemrég telehányta a lakást.

– De mit keres ott egyáltalán?

– TJ öccse is itt van, és áthívta egy csomó haverját. Középiskolások rohangásznak mindenütt, és nagyon öregnek érzem magam. – Rachael egy pillanatra elhallgat, mert valaki a háttérben rákiált, hogy fogja be a száját. Valószínűleg az egyik emlegetett középiskolás. Rachael visszaszól neki, majd újra a füléhez tartja a telefont. – Igazából engem is elvihetnél. Ez a buli nagyon gáz.

– Öt perc múlva ott vagyok. – Kinyomom a hívást, kipattanok az ágyból, felkapcsolom az éjjeliszekrényen lévő kislámpát, és belebújok a piros vászoncipőbe, ami este volt rajtam. A pizsamát magamon hagyom, felkapok egy kapucnis felsőt, és kisietek a szobámból.

A ház csendes. Nem azért, mert apa és Ella alszik, hanem azért, mert nincsenek itthon. Az utca másik oldalán, Dawnnál és Philipnél, Rachael szüleinél vannak, akik valami július negyediki összejövetelt tartanak. Apáék megígérték nekik, hogy később beugranak hozzájuk. El tudom képzelni őket. Középkorú anyák és apák söröznek meg koktéloznak, és pocsék zenét hallgatnak, ami menőnek számított, amikor annyi idősek voltak, mint én. Örülök, hogy ott időznek, mert így nem kell apa keresztkérdéseire válaszolnom, és észrevétlenül Rachael meg Jamie megmentésére siethetek.

Nyugodtan lemegyek a lépcsőn, nem kell lábujjhegyen osonnom. Nem szólok Chase-nek, hogy elmegyek, mert nem akarom felébreszteni. Mielőtt elindulok, felkapok egy vödröt a kertben, és magammal viszem. Nem lenne jó, ha a mostohaöcsém telehányná a kocsimat. Bezárom az ajtót, és gyorsan a kocsihoz surranok, hátha apa vagy Ella éppen a nappali ablakánál álldogál. A lámpák égnek a házban, és a függönyön át is látom az alakokat, ahogy ide-oda járkálnak, vagy kisebb csoportokban álldogálnak. Beugrok a kocsiba, a vödröt az anyósülés alá teszem, és elindulok.

Szinte alig van forgalom, úgyhogy öt perc alatt odaérek TJ házához. Csak végighajtok a Deidre Avenue-n, befordulok az Ocean Avenue-re, és máris a parti úton vagyok. A mólót már lezárták, és minden olyan csendesnek tűnik a korábbi nagy nyüzsgés után. TJ lakása azonban egyáltalán nem csendes. Az utca tele van autókkal, és rögtön kiszúrom Jamie BMW-jét. Képtelenség leparkolni, ezért az út közepén várok, abban reménykedve, hogy nem okozok fennakadást a késő esti gyér forgalomban. Megüzenem Rachaelnek, hogy megérkeztem, és Jamie-nek is írok, hogy egy percen belül húzzon ki a házból.

Várakozás közben az emeleti lakást pásztázom a szememmel. Egyedül ott égnek a lámpák. A hatalmas ablakokon át csak egy nagy embertömeget látok. Három éve jártam ott, de nem rémlik, hogy nagy lenne a lakás. Úgy tűnik, TJ túl sok vendéget gyűjtött be. Jake valószínűleg megpróbál befűzni egy szerencsétlen lányt, hogy menjen fel hozzá. Dean biztosan azon igyekszik, hogy senki se csináljon ostobaságot. Meghan meg a barátja, Jared, pedig azt csinálja, amit szokott. Nem akarom tudni.

Nem kell sokáig várnom. Nemsokára felbukkan Rachael és Jamie. Az üveges bejárati ajtón át meglátom őket, ahogy kiszállnak a liftből. Jamie botladozik, és Rachael a szó szoros értelmében kivonszolja az épületből. Közben kétségbeesett pillantást vet rám, ezért kiszállok a kocsiból, hogy segítsek neki.

– Remélem, holnap pokoli másnaposság fog gyötörni – förmedek Jamie-re, miközben megfogom a karját, és a vállamra teszem, hogy megtámogassam. Szemét félig lehunyja, a haja kócos, és minden tagja merev. Annyira részeg, hogy mozdulni sem tud.

– Én meg azt remélem, hogy te mész a pokolba – nyögi ki nagy nehezen. Nem sértődök meg. Jamie gyakran vág ilyesmit a fejemhez, és már hozzászoktam a megvető megjegyzéseihez.

Rachael aggódó pillantást vet rám Jamie válla fölött, de nem szólal meg. Segít nekem megtartani Jamie-t, amíg kinyitom a kocsi ajtaját, és együtt betuszkoljuk Jamie-t a hátsó ülésre. Közben be kell hajlítanunk a karját meg a lábát. Megpróbálom bekötni a biztonsági övet, de ellöki a kezem, ezért feladom, és becsapom az ajtót.

– Eléggé utál – jegyzi meg halkan Rachael. Megkerüli a kocsit, és az anyósülés ajtajához lép. A haja már nincs összefogva, hanem hosszú, csapzott tincsekben omlik a vállára, a hajpánt pedig a csuklójára került. Teljesen józan.

– Lehet, hogy utál, de reggel örülni fog, hogy én vittem haza, és nem a szüleink – válaszolom. – Egy életre szobafogságba került volna. – Kinyitom az ajtót, és a kormány mögé ülök, míg Rachael elfoglalja a helyét az anyósülésen. Kérdő pillantással felemeli a vödröt, majd amikor megvonom a vállam, elneveti magát, és hátranyújtja Jamie-nek, aki azonnal elveszi tőle, de közben morog valamit a bajsza alatt.

– A szüleid átjöttek hozzánk? – kérdezi Rachael, miután elindulunk, magunk mögött hagyva az emeleti buli részeg ricsaját.

– Igen.

Beszélgetés közben Jamie-re pillantok a tükörben. Elnyúlik a hátsó ülésen, és a fejét a padlóra tett vödör fölé lógatja. Magamban fohászkodom, nehogy összehányja magát, aztán megint az utat figyelem. – Még mindig ott vannak. Meg mindenki.

Rachael hátrahajtja a fejét, és felsóhajt, majd az ablak felé fordul. Az utcai lámpák fénye megcsillan a bőrén.

– Akkor a hátsó ajtón fogok beosonni – jelenti ki. – Nem akarom, hogy a szüleim barátai megkérdezzék, milyen terveim vannak az életemmel.

– Milyen terveid vannak az életeddel? – Rachel rám néz, és összehúzza a szemöldökét. Elvigyorodok, de a vidámságom nem tart sokáig, mert Jamie megint felhívja magára a figyelmemet.

– Engedjetek ki – motyogja a hátsó ülésen. A tükörbe pillantok, és látom, hogy az ajtó felé nyúl, ezért gyorsan lenyomom a központi zárat. Rángatni kezdi a kilincset, felhúzza magát, és verni kezdi az ablakot, amikor rájön, hogy be van zárva. – Nem akarok ebben a kocsiban lenni!

– Nem érdekel – vágom rá közönyösen. Két kezemet a kormánykeréken tartom, és az előttem lévő utat figyelem.

– Rachael! – Jamie előrehajol, átnyúl az anyósülés támláján, és két kézzel megragadja Rachael vállát. – Amióta az eszem tudom, a szomszédom vagy… Légy szíves, engedj ki a kocsiból!

Rachael nagy nehezen lerázza magáról Jamie kezét, és előrehajolva igyekszik kitérni előle, nehogy újra elkapja. Aztán hátranéz, a műszerfalnak szorítja a hátát, és felemeli a mutatóujját.

– Ne nyúlj hozzám! Soha! – sziszegi figyelmeztető hangon a fejtámla résén át.

– De segítened kell!

Rachael nagyot sóhajt, és a homlokára szorítja a kezét.

– Miben kell segítenem, Jamie? – kérdezi leereszkedő hangon.

– Segíts megszabadulnom tőle – válaszolja Jamie. Odasandítok, és látom, hogy felém bökdös a mutatóujjával. Amikor találkozik a pillantásunk, a szeméből csak úgy süt a megvetés. – Mert egy perverz – teszi hozzá nehezen forgó nyelvvel.

– Ne rugózz már ezen – förmedek rá. Szorosabban megmarkolom a kormányt, és nagyobb gázt adok. A szemem sarkából látom, hogy Rachael hol rám, hol Jamie-re néz. Eddig is tudta, hogy nem kedveljük egymást, de azt hiszem, ilyet még nem tapasztalt.

Rachael nem akarja, hogy veszekedni kezdjünk, ezért hátranéz, és figyelmeztető pillantást vet Jamie-re.

– Hadd adjak egy tanácsot. Részeg vagy, és most még szemétkedsz is, úgyhogy fogd be a szád.

Jamie hátradől az ülésen, és felháborodott arccal néz Rachaelre.

– Részeg vagyok? Igen? Szemét vagyok? Igen? – hadarja akadozó nyelvvel. – Nem ismerős ez valakinek? – Jamie megint kihúzza magát, aztán közel hajol hozzám, és az arcán torz, részeg vigyor jelenik meg. A pillantása egyáltalán nem barátságos, de erősen megszorítja a vállamat, miközben Rachael felé fordulva folytatja: – Már csak füveznem kell, és értem is odalesz.

Azonnal lerázom a kezét, a könyökömmel a mellkasába vágok, és ellököm magamtól. A kocsi kicsit megfarol, de gyorsan újra két kézzel fogom a kormányt, és a tükörbe nézve megpróbálok a lehető legdühösebb pillantást vetni Jamie-re. Nem kell nagyon megerőltetnem magam.

– Mi a fene bajod van?

Rachael hátradől az ülésen, és rosszallóan megcsóválja a fejét. Közben ő is a kormánykerék felé nyúl, mintha attól tartana, hogy letérek az útról.

– Csak be van rúgva, Eden.

Nem figyelek rá, mert a kérdésemmel nemcsak a mostani helyzetre utaltam, hanem mindarra, ami egy éve zajlik. Jamie nem képes elfogadni az igazságot, pedig egy éve volt rá, hogy feldolgozza a történteket. Már kezdem azt hinni, hogy sosem fogja elengedni a témát. Szerintem örökké utálni fog minket Tylerrel.

– De most komolyan! – csattanok fel, és idegesen felemelem a kezem. – Mi a bajod? Áruld már el nekem!

Jamie nagyot nyel, aztán előrehajol, és rám emeli a szemét.

– Gusztustalan vagy – közli végül, jól megnyomva az első szót.

Egy darabig csendben maradok. Csak a kocsi motorját hallom, meg a fogam csikorgását, ahogy összeszorítom a számat. Legszívesebben kidobnám Jamie-t a kocsiból. Vagy sírva fakadnék. Eddig is tudtam, hogy a mostohaöcsém így érez. Tudom, hogy őrültnek, undorítónak, visszataszítónak és elmebetegnek tart, de eddig még sosem mondta ki hangosan. Egy pillanatra elfog a hányinger.

– Nem tudom, mit mondhatnék neked – szólalok meg csendesen. – Tényleg nem tudom. Nincs köztünk semmi… – Elhallgatok, megköszörülöm a torkom, és újra nekifutok. – Nincs köztünk semmi Tylerrel. Már régen végeztünk egymással. Úgyhogy kérlek, Jamie… Légy szíves, ne gyűlölj már ennyire.

Jamie egy darabig közönyös arccal mered rám, aztán megint hátradől az ülésen, de közben maga elé kapja a vödröt, és belehány. Rachael felkiált, a szájára szorítja a kezét, és öklendezni kezd. A lehető legtávolabb húzódik Jamie-től, és újra a műszerfalnak szorítja a hátát. Elfintorodom, és leengedem mind a négy ablakot, hogy friss levegőt engedjek be a kocsiba.

– És még ő nevez téged gusztustalannak – motyogja Rachael az ujjai mögül.

Jamie az út hátralévő részét hányással, nyögéssel és zihálással tölti, de szerencsére már csak néhány percig kell elviselnünk. Rachaellel nem szólalunk meg, csak hallgatjuk a szelet, meg Jamie szenvedését. De mihelyt megpillantom a házat, már nemcsak ő átkozódik, hanem én is.

Mintha az ördög tervezte volna így, apa és Ella pont akkor sétálnak ki Rachaeléktől, amikor odaérek. Mindketten megállnak a házuk előtt, mert meghallják a közeledő autó zaját. Apa azonnal csípőre teszi a kezét, összeszorítja a száját, és szigorú arcot vág.

– A francba – motyogom már ötödször. – A francba, a francba, a francba! – Lassan megállok a kocsival, feltekerem az ablakokat, és leállítom a motort. A szélvédőn át látom, hogy Ella a homlokát ráncolja, amikor észreveszi, hogy kivel vagyok. Hát igen. A fia éppen a kocsim hátsó ülésén rókázik.

Rachel megcsóválja a fejét, és dühösen Jamie-re villantja a szemét.

– Valaki nagyon nagy bajban van.

– Az biztos. – Nagy levegőt veszek, kihúzom a kulcsot a zárból, kinyitom az ajtót, és Rachaellel egyszerre szállok ki az autóból. Lassan apa és Ella felé fordulok.

– Rachael, szerintem a szüleid már aggódnak, hogy hol időzöl ilyen sokáig – jelenti ki apa merev arccal, és Rachaelék háza felé int a fejével. Odaát még minden lámpa ég, és árnyak mozognak a függöny mögött.

– Köszönöm, Mr. Munro. Megyek, és megnyugtatom őket – válaszolja Rachael ártatlan arccal, de én érzem a gúnyt a hangjában. Apa viszont már a negyvenes éveit tapossa, őszül a haja, és nem emlékszik arra, milyen volt tinédzsernek lenni, ezért ő nem veszi észre. Visszafogott mosollyal néz Rachaelre, és várja, hogy távozzon. Rachael sarkon fordul, és elindul a házuk felé, de amikor elhalad mellettem, halkan odasúgja: – Már alig várom, hogy elköltözzek.

Egy percig csend telepszik ránk. Nem akarom én megtörni. Jamie még mindig a kocsim hátsó ülésén gubbaszt, Ella gyanakodva méregeti, apa pedig várja, hogy Rachael eltűnjön. Mihelyt az ajtó becsukódik mögötte, apa rám villantja a szemét.

– Hol voltál? – förmed rám.

Apa nemcsak egy öregedő seggfej, hanem egy rosszhiszemű alak, aki hajlamos elhamarkodott következtetéseket levonni. Látom az arcán, hogy félreérti, miért hagytam el a házat. Mintha meg lenne győződve arról, hogy éjjel fél egykor, tizenkilenc évesen, kizárólag azért mehetek el otthonról, hogy valami bajt keverjek.

Igyekeznem kell, nehogy megforgassam a szemem. Inkább megkerülöm a kocsit, aztán az öltözékemre mutatok. Nehéz leplezni a megvetést a hangomban, amikor megszólalok.

– Pizsamában vagyok. – Kinyitom a kocsi ajtaját, mire felbukkan Jamie meg az undorító vödör a hátsó ülésen. – Ja, és még valami – folytatom, és újra becsukom az ajtót. – Elhoztam Jamie-t. Mert olyan részeg volt, hogy kirúgták egy buliból.

– Jézusom, Jamie! – kiált fel Ella, és a tenyerébe temeti az arcát, miközben odaszalad hozzánk.

Én még mindig apát nézem, karba teszem a kezem, és érzem, hogy az arcom haragos. Apa rosszalló pillantással figyeli, ahogy Ella támogatni próbálja a roskadozó fiát. Amikor végre sikerül valahogy megragadnia, és a ház felé indulnia felé, Jamie felkiált.

– Eden megpróbált megcsókolni!

Döbbenten nézek Jamie-re, és elfintorodom. Hitetlenkedve megcsóválom a fejem, aztán legyintek.

– Most már tényleg menj a pokolba, Jamie! – sziszegem oda neki. Ella furcsán néz rám, apa pedig kihúzza magát, és kinyitja a száját.

– Eden Olivia Munro – szólal meg halk hangon, és tudom, hogy valami lesújtó dolgot készül mondani, mert csak akkor szokott a teljes nevemen szólítani. – Add ide a slusszkulcsodat. Most! – Nem mozdul, csak a tenyerét nyújtja felém.

– Miért?

– Mert azt hiszed, hogy kiosonhatsz a házból az éjszaka közepén, és szabad csúnyán káromkodnod előttünk – közli határozott hangon. Látom rajta, hogy egyre dühösebb lesz.

Lenézek a kezemben tartott kulcscsomóra, még szorosabban megmarkolom, és megrázom a fejem.

– Tehát ő kimaradhat, részegen jöhet haza, és engem büntetsz meg? – Jamie-re és Ellára pillantok. Jamie hullarészeg, de még ilyen állapotban is sikerül kaján mosolyt varázsolnia az arcára. A fogamat csikorgatva apa felé fordulok. – És miért? Azért, mert hazahoztam?

– Add ide a kulcsot! – ismétli meg apa a parancsot. Az állát megfeszíti, és alig mozog az ajka, miközben beszél. Nem bírom tovább. Ez annyira jellemző rá! Az elmúlt egy évben valahányszor hazajövök Santa Monicába, apa mindig talál valami okot arra, hogy goromba legyen velem. Nem nehéz kitalálni, miért. Még mindig büntetni akar, amiért összejöttem Tylerrel, és beleszerettem a mostohatestvérembe.

– Dave… – suttogja Ella, és látom, hogy a fejét csóválva néz az apámra, miközben a bejárati ajtó felé vonszolja Jamie-t. – Nem tett semmi rosszat.

Apa nem törődik vele. Mindig ez van. Úgy tűnik, Ellának már nem sok beleszólása van abba, apa hogyan neveli a gyerekeiket, mert mindig az övé az utolsó szó. Apát feldühíti az ellenállásom, és elindul felém a gyepen át, mintha ki akarná tépni a kulcsot a kezemből.

Mielőtt ezt megtehetné, gyorsan kinyitom a kocsim ajtaját, és beteszem az egyik lábam.

– Elegem van – vetem oda, mielőtt beszállok. Lehet, hogy most apánál kéne töltenem egy hetet, de eszem ágában sincs itt maradni. – Hazamegyek.

– Ez az otthonod! – kiált fel apa, de a hangja elég hamisan cseng. Ő is tudja, hogy hazudik. Nem akarja, hogy ez a hely legyen az otthonom, és az elmúlt egy évben egyértelműen a tudomásomra hozta, hogy nem lát szívesen a családban.

– Hát… – húzom el a számat, majd némi szünet után hozzáteszem: – Nem úgy érzem. – Beülök a kocsiba, becsapom az ajtót, és gyorsan beindítom a motort, mielőtt apa esetleg megpróbálna megállítani. De nem tesz semmit. Szerintem még örül is.

Elindulok az úton az anyám háza felé, és közben a visszapillantó tükörben nézem őket. Chase álmos szemmel, értetlen arccal áll az ajtóban. Apa és Ella dühösen gesztikulálva kiabál egymással. Miközben lassan magam mögött hagyom őket, rájövök, hogy a családunk egyáltalán nem tökéletes.

Igazából egy éve már, hogy teljesen szétzilálódott.

3

A csütörtök reggelem is úgy indul, mint az összes többi napom a nyár folyamán. A parton elfutok Venice-ig és vissza, aztán hazafelé menet betérek a Refinerybe. Ezt a rutint alakítottam ki magamnak, amióta hazajöttem a szünidőre. Az elmúlt egy évben elhanyagoltam a futást, azt ettem, amit megkívántam, úgyhogy felszedtem magamra néhány kilót. Életemben először nem zavart a súlyom, de mindennek van határa, és most nagyon igyekszem lefogyni, mire ősszel visszamegyek az egyetemre. A Refinerybe tett látogatásokat viszont nem tudom kihagyni, mert megőrülök a kávéjukért.

Az ablaknál ülve kortyolgatom a vaníliás lattét, és a Santa Monica Boulevard forgalmát figyelem. Itt szoktam találkozni Rachaellel, de most elutazott Glendale-be a nagyszüleihez, ezért ma egyedül vagyok. Nem bánom. Legalábbis egyelőre nem zavar.

Nem telik el sok idő, mire valaki észreveszi a sarokban kuporgó lányt, aki a mostohatestvérével járt. Az egyik fülhallgatóm be van dugva, ezért kész csoda, hogy meghallom a megjegyzést. De meghallom. Négy nálam fiatalabb lány éppen most távozik a Refineryből. Az egyik suttog valamit, és felkapom a fejem, mert meghallom a kényes szót: „Mostohatestvér”. Felpillantok, és látom, hogy engem néznek. De most abbahagyják a kuncogást, elfordulnak, és kilépnek az ajtón.

Nagyot sóhajtok, bedugom a másik fülhallgatót is, hogy mindent kizárjak, és teljes hangerőn hallgatom a La Breve Vita zenéjét. Az együttes tavaly nyáron feloszlott, úgyhogy már csak azokat a számokat élvezhetem, amelyeket addig szereztek. Még öt percig időzöm a Refineryben, kortyolgatom a lattét, és örülök, hogy addig sem kell a tűző napon aszalódnom. Ebben a kánikulában nem nagy élvezet a futás, és mindig jólesik egy kis pihenő félúton hazafelé menet.

Egy idő után felállok, beállítok egy másik lejátszó listát, és elindulok az ajtó felé, amikor megszólal a mobil a kezemben. Ella az, ezért fogadom a hívást. Apát simán kinyomnám. Kiveszem a fülhallgatót, fülemhez szorítom a telefont, és megkérdezem, mit újság.

– Hol vagy most? – kérdez vissza, tőle szokatlan hevességgel.

– Hát… a Refineryben – válaszolom kicsit tétován.

– Át tudsz jönni? – hangzik a következő kérdése, majd gyorsan hozzáteszi: – Ne aggódj, az apád dolgozik.

Összeráncolom a szemöldököm, és a fülhallgató zsinórját csavargatva elindulok a járdán.

– És te nem dolgozol?

– Egy ügy aktáit nézegetem – magyarázza, majd némi hallgatás után megkérdezi: – Milyen gyorsan tudsz ideérni?

– Kábé húsz perc múlva. – Befordulok az Ötödik utcába, és még mindig értetlenül ráncolom a homlokom. Amikor Ella hív, általában megkérdezi, mit kérek vacsorára, aggódik, hogy van-e elég készpénzem, vagy a hogylétem felől érdeklődik. De most olyan furcsa. Nem szokott azért telefonálni, hogy odahívjon, mert tudja, hogy nem szívesen megyek hozzájuk. Nem csoda, ha kicsit aggódni kezdek. – Minden rendben van?

– Minden rendben van – próbál megnyugtatni, de a remegő hangja elárulja, hogy nem mond igazat. – Csak siess.

Miután leteszi a telefont, azonnal nekiiramodok. Bedugom a füldugót, felhangosítom a zenét, és a szokásos tempómnál gyorsabban kezdek futni. Elláék kétmérföldnyire laknak, úgyhogy negyedóránál hamarabb nem tudok odaérni. Ella elég türelmetlennek tűnt a telefonban. Miközben a járókelőket kerülgetem a járdán, megpróbálom kitalálni, miért akar ilyen sürgősen látni. De nem tudok semmilyen elfogadható magyarázatot adni a viselkedésére, úgyhogy feladom a találgatást, és még gyorsabban futok tovább. Minél előbb odaérek, annál hamarabb megtudom.

Annyira siettem, hogy tizenöt perc alatt ott is vagyok. A kezem fejével megtörlöm a homlokom, és zihálva lépkedek a bejárati ajtó felé. Most járok itt először péntek este óta, amikor felháborodva elhajtottam. Az apámmal sem beszéltem azóta.

Belépek a hallba. A ház csendes. Se Jamie, se Chase, se apa. Csak Ella van otthon. Akkor veszem észre, amikor halk lépteket hallok a lépcső tetején. Egy elegáns blúz meg egy elegáns szűk szoknya van rajta. Felnézek, és megint megtörlöm az izzadt homlokom. Még mindig kapkodva veszem a levegőt, de igyekszem visszafogni magam, miközben várom, hogy elárulja, miért akart ilyen sürgősen látni.

De Ella még nem közöl velem semmit, csak aggódó arcot vág, és a háta mögé int a fejével.

– Fel tudnál jönni egy kicsit?

Eddig is aggódtam, de most már kezdek ideges lenni. Attól tartok, hogy ha felmegyek, üresen találom a szobámat. Biztosan vendégszobává alakítják át, és a holmimat dobozokba pakolták. Ennyi, gondolom. Ki fog rúgni. Nem mintha nagyon zavarna.

Kifújom a levegőt, felvonszolom a lépcsőn a megfáradt testemet, és igyekszem kerülni Ella pillantását. Biztosan apa ötlete volt, hogy többé ne lakhassak ott, de Ellát bízta meg azzal, hogy közölje velem a hírt. Például úgy, hogy „ne haragudj, Eden, de olyan szánalmas, undorító, és veszélyesen őrült vagy, hogy nem maradhatsz tovább ebben a házban.”

– Hol van Jamie? És Chase? – kérdezem, és lopva körülnézek a folyosón, papírdobozokat keresve a pillantásommal. De nem látok semmit. Ellára nézek, de ő hátat fordít nekem, és bemegy a szobám mellett lévő irodájába. Követem.

– Jamie bevitte Jent a városba, és egész nap vele lesz – veti oda Ella könnyedén a válla fölött, miközben a cipősarka kopog a kemény fapadlón. – Chase pedig a parton van.

A szobába lépve megtorpanok. Nem azért, mert Ella bizalmas iratokkal dolgozik, ezért senki sem mehet be a munkaterületére. Inkább az tart vissza, hogy ez a helyiség régebben nem iroda volt. Csak fél éve használja Ella. A falat tojáshéjszínűre festették, de apa pocsék festési technikájának köszönhetően itt-ott átüt rajta az alatta lévő sötétkék réteg. A régi padlószőnyeget felszedték, és parkettát tettek le helyette. Mégsem tudok megfeledkezni arról, hogy ez a helyiség régebben hálószoba volt.

– Tehát Jamie nincs szobafogságban? – Legszívesebben megforgatnám a szemem. Tényleg hihetetlen, hogy Jamie részegen jött haza, végighányta a ház előtt lévő gyepet, mégis megússza büntetés nélkül.

– De igen – válaszolja Ella, majd elhallgat, és felém fordul. Kék szemével merőn, de gyengéden néz rám. – De ma nem akartam, hogy itthon legyen.

– Aha. – Összeszorítom a szám, és a fülem mögé simítok egy tincset, ami kiszabadult a kontyomból. Kíváncsi pillantást vetek Ella mögé, és lopva szemügyre veszem az íróasztalát, meg a rajta lévő iratokat. Ezeken az ügyeken dolgozik, és bizalmas információ van bennük az ügyfeleiről. Gyorsan visszanézek rá, mielőtt észreveszi, hogy leskelődtem. – Miért nem akarod, hogy itt legyen?

– Mert még nem mondtam el neki – feleli halk hangon. Nem erre a válaszra számítottam. Ella nagyot nyel, és a szék támlájára teszi a kezét. Észreveszi a csodálkozásomat, ezért gyorsan folytatja: – Még senkinek sem beszéltem róla. Főleg nem az apádnak.

Ó, te jóságos ég. Hirtelen leesik, hogy miért hívott ide. Döbbenten pislogok, és megragadom a kilincset, hogy megkapaszkodjak, mielőtt elájulok, vagy elhányom magam.

– Terhes vagy? – tör ki belőlem a kérdés.

– Jézusom, Eden… – Ella gyorsan megrázza a fejét, és elvörösödik. A szívére szorítja a kezét, összeszedi magát, és megköszörüli a torkát. – Nem, dehogy. – Zavartan rám mosolyog, de látom rajta, hogy legszívesebben felnevetne.

A szívverésem megnyugszik, és megkönnyebbülten felsóhajtok. Nem tudnám elképzelni apát újra szülőszerepben. Az első alkalommal sem jeleskedett. Elszégyellem magam az elhamarkodott következtetés miatt, és zavartan az ajkamba harapok. De most megint nem értem, miért kellett ilyen sürgősen idejönnöm.

– Akkor miről van szó?

Ella nagy levegőt vesz, majd lassan kifújja. A házban nagy a csend, nekem meg kezd elfogyni a türelmem. Nem tetszik ez az egész. Nagyon idegesít, hogy nem tudom, mi a helyzet, és miért vagyok itt. Talán azt akarja mondani, hogy elköltöznek az ország másik végébe. Vagy otthagyta a munkáját. Vagy el akar válni az apámból. Ezt egyébként jól tenné.

Ella továbbra is hallgat, csak az ajka mozog egy kicsit, mintha megpróbálna szavakat formálni, de nem tudja, mit mondjon. Néhány másodperc múlva már nem is kell megszólalnia. A szeme beszél helyette.

A hátam mögé néz. A pillantása feszült, de nyugodt. Aztán meghallok egy hangot, amitől teljesen lebénulok. Azonnal felismerem. Eláll a lélegzetem, és görcsbe rándul a gyomrom.

– Rólam van szó.

Döbbenten hátrafordulok. És ott van. Egy év után itt áll előttem a magas, széles vállú alak, fekete farmerban, fehér pólóban, sötét hajjal, smaragdzöld szemmel… Az a személy, aki egykor a mindenem volt, és akiről csak akkor tudtam meg, hogy a mindenem, amikor elment, és többé nem jött vissza.