A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítógrafika: Stephan Martinière

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

A novellák válogatásában közreműködött Borbíró Aletta

Copyright © Borgula Anna, Erdei Lilla, Füzesi Dóra, Gaura Ágnes, Kispál Márton, Komor Zoltán, László Zoltán, Marton Emma, Mráz Anna, Nagy László Dávid, Palágyi R. László, Patonai Anikó Ágnes, Pető Zoltán, Puska Veronika, Pusztai Andrea, Rusvai Mónika,

Susuk Melinda, Zdenyák József, 2023

© Gabo Kiadó, 2023

Borítógrafika © Stephan Martinière

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

ISBN 978-963-566-642-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

Gaura Ágnes: Az erdő szíve

Zdenyák József: Fenntartható család

László Zoltán: Önkéntelen alakfelismerés

Susuk Melinda: Eső után köpönyeg

Borgula Anna: Emberek MLM-es aurával

Kispál Márton: REM

Erdei Lilla: Sanguisuga

Pető Zoltán: Köncse anyó

Pusztai Andrea: Inverzitás

Patonai Anikó Ágnes: Nyuggervér

Marton Emma: Anyánk szíve

Füzesi Dóra: Utána

Nagy László Dávid: Napló a stockholmi alternatív divathétről – vázlat

Palágyi R. László: A verseny vége

Puska Veronika: Késésveszély

Komor Zoltán: Zombicsicskák

Mráz Anna: Példaélők

Rusvai Mónika: Csontról csontra

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

Sokáig élt a köztudatban az a megállapítás, hogy a fantasztikus irodalom csupán menekülés. Menekülés a valóság elől olyan világokba, ahol nem kell szembenézni a mindennapok problémáival, ahol a hősökkel való azonosulás során látszólag könnyen legyőzhetők a hétköznapi kihívások, ahol mindig jutalommal és boldog véggel zárulnak a kalandok.

Valóban vannak befogadók, akik az eszképizmus lehetősége miatt köteleződnek el a spekulatív fikció mellett. Mégis egyre hangsúlyosabb az alkotások értelmezése és értékelése során, hogy ezek a művek valamiképpen a jelenünkről mesélnek. Amellett, hogy új perspektívát kínálnak ahhoz, hogy a világunkat és a környezetünkhöz való viszonyunkat képesek legyünk felülvizsgálni, rámutatnak a társadalom félelmeire és vágyaira. Ez pedig a gondolkodás szabadsága, a falak lebontása és a határok átlépése által valósul meg.

Már nem csupán az olvasók között, a blogokon és a kötetbemutatókon kerül előtérbe, hogy a fantasztikus irodalom különböző egyéni és társadalmi problémákat feszeget, hiszen a hazai akadémiai közeg is egyre nagyobb figyelmet fordít a kérdésre. Magyar nyelvű egyetemi kurzusok, szakdolgozatok, disszertációk, tematikus lapszámok, szakkönyvek és konferenciák szekcióinak témája a spekulatív fikció. Fokozatosan meghatározó válnak azok az olvasatok, amelyek szerint ezek az alkotások a társadalom és a hatalom működésére fókuszálnak, tematizálják az ökológiai problémákat, rákérdeznek az állatokhoz és növényekhez fűződő viszonyunkra, a technológiai fejlődés lehetőségeit latolgatják, kapcsolódnak a világirodalmi hagyományhoz, vagy továbbgondolják a magyar kultúra motívumait és történelmi eseményeit. Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozat köteteit szemlézve ugyancsak felfedezhető ezeknek a témáknak a sokrétűsége, összekapcsolódása, illetve a friss nézőpontból való megközelítésük. A változatossághoz hozzájárul, hogy az idő múlásával kisebb-nagyobb mértékben átalakul a minket körülvevő miliő, újabb és újabb, globális hatású eseményekre kerül sor, amelyek újrakeretezik a világhoz való viszonyunkat.

Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozat idei kötetében tizennyolc írás mutat be emberi helyzeteket, vágyakat és félelmeket, drámaibb és humorosabb helyzetekből kiindulva. Az antológiában ezúttal is olvashatunk olyan szerzőktől, akiknek nézőpontja, világépítése és témái már ismerősek lehetnek valamelyik korábbi válogatásból: Erdei Lilla, Füzesi Dóra, Gaura Ágnes, Kispál Márton, Komor Zoltán, László Zoltán, Nagy László Dávid, Palágyi R. László, Puska Veronika, Rusvai Mónika és Zdenyák József visszatérő írók. Azt pedig külön öröm látni, hogy Az év magyar science fiction és fantasynovellái 2022 megjelenése óta néhányan új, önálló könyvvel jelentkeztek. Gaura Ágnes Kard által című idei regénye a Borbíró Borbála-sorozat hatodik kötete, Puska Veronika folklórból merítő urban fantasyje, a Vétett út, valamint Rusvai Mónika történelmi fantasyje, a Kígyók országa ugyancsak 2023-ban jelent meg.

Ebben az évben sem csupán a már megismert szerzők novelláit olvashatjuk, hiszen többen első alkalommal publikálnak az antológiasorozatban. Borgula Anna, Marton Emma, Mráz Anna, Patonai Anikó Ágnes, Pető Zoltán, Pusztai Andrea, valamint Susuk Melinda története gazdagítja a válogatás fantasy, science fiction és weird írásait. A korábbi kötetekben már publikált szerzőkhöz hasonlóan érzékeny látásmódjuk, karakterábrázolásuk és történetvezetésük egyszerre hordozza az ismerősség és újdonság érzését – ki ne tudna a családi kötelék fontosságáról, kinek nem gyűlt még meg a baja a használati útmutatókkal és bürokráciával, vagy ki ne találkozott volna a piramisjátékkal?

A tavalyi antológiához emlékezetes és kalandos barangolást kívántam az olvasóknak. Idén sincs másként, csupán egyetlen dologgal egészíteném ki: a felfedezés örömével.

Borbíró Aletta

GAURA ÁGNES

AZ ERDŐ SZÍVE

Irodalmár, műfordító. Jelenleg hatkötetes Borbíró Borbála-sorozata egy vámpírok kormányozta Magyarországon játszódik, és sokat merít az abszurd magyar valóságból és a folklórból, csakúgy, mint Túlontúl című regénye, amely a magyar tündérhagyományra épít. Novellái többek között a Légszomj horrorantológiában és Az év magyar science fiction és fantasynovellái-sorozatban (2018, 2019, 2022) olvashatók, illetve Embertelen jó novelláskötetében.

Álmomban Mama távoli, hörgésbe fulladó jajveszékelését hallom, és ez az ébredés felé lök. Az anyagtalan sötét lassan elenged, oda az öntudatlanságba süppedés gyógyító végtelenje: az idő megkurtul, a semmi testté formálódik, és a konyhában rotyogó bor szegfűszeges illata az orromba mar.

Mezítláb, hálóingben kisétálok a konyhába. A döngölt padló elnyeli lépteim zaját, nesztelenül érkezem, mintha a testem a szobában maradt volna, de Anya tudja, hogy felébredtem, odahúzta már a székemet az asztal mellé. Felém biccent, gyorsan végigmér, aztán a nagyobbik üstbe szórja az apróra vágott vérikét, isánkát és fekete könnyűzőt. Tudja, hogy ez használni fog – az erdő minden szegletét ismeri, az utolsó megbújt gyógyfüvet is –, de az ajkát szinte láthatatlanra préseli a düh és az aggodalom. Az égési seb fájdalmas, és lassan gyógyul. Szerencsére a bódító főzet álomba ringatta Mamát, amit hallottam, az csak a tegnap esti fájdalom visszhangja volt a fejemben, vagy talán még régebbi emlék – hét évvel korábbról, amikor a mérgezésből lábadozott.

Leülök az asztalhoz, és megszokásból óvatosan húzom magam alatt a széket, nehogy zajt csapjak, bár tudom, hogy ha Anya elaltat valakit, az nem ébred fel csak úgy egy kis nyikorgástól. Belehörpölök a kikészített, még forró teába. Anyám főzete a holtat is új életre keltené: olyan barna, mint eső után a föld, amibe az erdő legvénebb fája kapaszkodik. Az illata egy pillanatra áttüremkedik a nagy üstben rotyogó elixír aromáján. Óvatosan emelem a bögrét, hogy a leülepedett teafű ne keveredjen fel túlságosan. Jó erős főzet: az álmosság helyére tettre készség kúszik, miközben minden egyes korty keményíti csontjaimat és izmaimat. Hosszú, fakó hajam színre kap az italtól, szálai összetapadnak, mint a gyökérszárak, lefutnak a hátamon egész a csípőmig, és mire megiszom a főzet felét, a hajam vége már a fenekemet éri. Lehörpintem a maradékot. Az utolsó korty tormaként marja a torkomat, aztán a gyomromat, a szívemet. A hajam súlya hátrahúzza a fejemet.

– Várj, befonom.

Senki nem fon úgy, mint Anya. Ujjai érintésétől millió szálra bomlik a hajam, és ő sok apró fonatot kezd el a fejem tetején, aztán szemkápráztató mintákba összefonja őket, és közben egy-egy tincs homokszínűre világosodik. A végeredmény, tudom, lenyűgöző: félelmet és vágyakozást kelt, mint egy valódi, uralkodói korona; de nem a szépség a lényeg, hanem a szépséget adó labirintus, a fonatok tekeredése, útja, egymásba gabalyodása, megváltoztathatatlan alakzata, amely innentől kezdve olyan élet, amely Anya kezében van.

Nem tart tükröt felém, úgyis tudom, hogy tökéletes munkát végzett. Érzem, hogy minden szál a helyére került; minden erőm megvan ahhoz, hogy elvégezzem a feladatomat. Visszamegyek a szobámba, kibújok a hálóingemből, átöltözöm. Finom szövésű, fehér ruhámat fakó piros köpönyeggel fedem el, aztán vastag talpú cipőt húzok, és útra készen állok. Anya a kisebbik kondérból zamatos bort mer egy üvegbe, aztán beleteszi a kosárba (maga fonta, jó erős a szíja is, amivel a hátamra vehetem), mellé kalácsot csomagol, és útnak indít. Eszembe jut Mama éjszakai jajveszékelése, a bestiális, artikulálatlan üvöltésbe torkolló fájdalom, amely felverte az erdőt. Az előttem álló, nehéz út gondolata nyomja a vállamat, nem a megpakolt kosár.

Mindig nehéz olyan erdőben járni, amely sérült, és folyton segítség után kiált. Órákig tart, míg elérem a pusztítás terét, de addig is lassan haladok. Azt hinné az ember, ha az erdő pár kilométerrel odébb égett csak le, akkor az épen maradt rész éppoly nyugodt és egészséges, mint a tűz előtt, de ez nem így van. Szinte megbénít a fák panaszkodása, a szakadatlan zokogás, az állatok riadt neszezése, az aljnövényzet siránkozása, a gyökerek felől érkező, végeérhetetlen, kétségbeesett könyörgés. Megállok, hogy megpihenjek, és kezemmel megérintsem a mellettem sóhajtozó fát, hogy tudja: úton vagyok. Az ágak fáradtan körbeölelnek, majd leveleket zizegtetve elválnak tőlem, és kinyújtóznak. Továbbadják a hírt, nyugtatják társaikat. Egy gondolatnyit halkul a sírás, akad, aki köszönetet suttog, van, aki biztat. De aztán egyre több a halott fa, a szétégett állati tetem. Fekete csonkok nyúlnak a magasba, mint megannyi óriás múmiává aszott karja, pernye kavarog a szélben, hamu hullik a halálba taszított földre. Egy idő után nehezen veszem a levegőt, undorodom a füsttől, ami minden egyes lélegzetvétellel belém tolul, az égett növények és állatok bűzétől, ami minden egyes lépéssel belém ivódik. Mire kiérek az erdőből, halálszagot árasztok magamból, de a leégett erdő melletti faluban ez senkinek sem fog feltűnni.

A falu határában kirázom köpenyemből a pernyét, aztán még a csuklyát is a fejemre húzom, hátamra veszem újra a kosarat, felszegem az államat, és elindulok a piactér felé. Lassan lépkedek, és nem állok meg sehol, csak megyek át a falun, el egészen a templomig, aztán azon is túl, egész a piacig, kényelmesen kószálva az árusok pultjai körül, nézelődve, de soha semminek nem kérdem az árát. Nem beszélek, csak hallgatom a falut, teszem a dolgom.

– Uramisten, itt van megint – hallom a hátam mögül. – A jó Isten kegyelmezzen nekünk!

Kétségbeesett öregasszony suttog rettegve a mellette állókhoz. Megállok, és élvezem, ahogy az ajkára fagy a hang. Lassan visszafordulok, és jól megnézem magamnak. Elsápad, mint akinek a vérét szívják. Hátat fordítok neki, és sétálok tovább.

– Rám nézett! – motyogja elhaló hangon. Kedvem volna újra rámeredni, de nem pazarolhatom rá a drága időmet. – Rám nézett!

– Nem fogsz belehalni abba, ha egy szép lány rád néz, Hajnal – mordul rá valaki rosszallóan. Komor férfihang, de érzem benne a bizonytalanságot. Az elfojtott félelmet.

– Nem lány az, te ostoba – felel neki valaki a tömegből. – Boszorkány – mondja, és a szót felkapja a szél, sodorja előre, elkísér most már, bármerre is vezet az utam.

Megyek előre, kétoldalt a rozoga asztaloknál keresztet vetnek az árusok. Néha feléjük nézek, csak hogy megremegjen a kezük, tompává váljék a tekintetük, reszkessen a szájuk, amikor kimondanák, hogy démonfajzat, rontó szellem, vagy ördögszolga. Minél jobban rettegnek, annál erősebbnek érzem magam. Annál könnyebb a léptem a mézes csuprok, kis vászonzsákokba mért bab és lencse, a ládákba halmozott alma és körte közt. Van, aki diót árul, mások szilvából, szederből, almából és körtéből vagy szőlőből főzött lekvárt. Mindent ennek a földnek köszönhetnek, és bár sokszor emlékeztettem már őket erre, valahogy mindig elfelejtik. Most egyelőre nem szólok egy szót sem, csak hallgatom őket. Megyek tovább, teszem a dolgom.

– Egy napot sem öregedett, úgy éljek! – jegyzi meg valaki. Nem irigykedik, a hangjában viszolygás gomolyog. Üvegportéka csattan a földön; vagy megremegett a kéz, amely az asztalba kapaszkodott, vagy elerőtlenedett a kar, amely épp egy butéliát markolt. Oly mindegy.

– Rajtad sem látszik meg az a hét év! – hallom a magam mögött hagyott választ. – Így van ez, ha elég öreg az ember, vagy ha elég fiatal. Nyolcvan vagy nyolcvanhét, ki mondja meg a különbséget? Tizenhat vagy húsz, ki tudhatja biztosan?

Ezer vagy kétezer, gondolom. Nektek nem számít.

– Én nem hét évről beszélek, Döme! Én már itt voltam akkor is, amikor te még sehol sem voltál. Én láttam már őt húsz évvel ezelőtt is. Harminc évvel ezelőtt is. Negyven évvel ezelőtt is.

– Mama, nem olyan jó már a szeme, mint régen. – Ez egy kedves hang, fiatalosan cseng. Az öregasszony azonban felcsattan.

– Láttam, amit láttam! Ez a nő nem változik. Olyan, akár egy vámpír. És amikor megjelenik, akkor valaki eltűnik. Így volt ez hét éve is, amikor eltűntek a Horgas és a Vadász család férfiai. Így volt jó húsz éve, amikor Teres legidősebb lányának veszett nyoma egyik napról a másikra. Vagy harminc éve, amikor… kit vitt el akkor, ki is volt az…

– A Feketéék legidősebb fiát – segíti ki egy hang. Alig hallható, reszelős szellemhang, de úgy tűnik, az egész piacot megszállja az emlékezés ereje.

– Előtte meg a sírásó Tomit és a feleségét.

– És járt már itt még korábban is, esküszöm az unokám életére. Anyám emlékezett rá, még lánykorából. És azt mondta, az ő anyja is látta már. Mindig teliholdkor jön. Ugyanaz a fakó piros, csuklyás köpeny. Ugyanaz a vastag talpú cipő. Ugyanaz a fonott kosár a hátán. És ugyanaz a fiatal, soha nem öregedő arc.

– Ilyenkor bejárja a falut.

– Kiválasztja, kinek nincs jövője.

– És aztán hiába is keressük. Nem kerül elő még a holtteste sem.

– Ha jóllakott, eltűnik egy időre. De eljön újra és újra. És a nyomában pusztulat jár. Amikor útjára indul, rombolni kezd. Megmérgezi a folyót. Vagy felgyújtja az erdőt.

– Boszorkány!

– Ördögfattya… – pusmogják, majd újabb és újabb kiáltások keverednek a hangzavarba.

– Kísértet!

– Démon!

– Teliholdkor jön. Vérfarkas az!

– Természetellenes teremtmény!

– Érinthetetlen hóhér!

– Vagy csak egy lány az erdőn túli faluból, aki az anyja ruháit hordja – próbálkozik valaki, de lehurrogják.

– Striga! Isten kegyelmezzen nekünk!

– Az erdőnk már leégett. De nem elégszik meg ezzel. Meglássátok: elvisz valakit közülünk.

Nagy a kísértés, hogy megálljak, és rájuk nézzek, de nincs itt, akit keresek, hát megyek tovább. Lüktet bennem Mama fájdalma, hogy el ne feledjem, miért járom a falut. Nem mintha képes lennék felejteni. Álmaimban Anya nem is szült engem, csak leült a rokkája elé, hogy a testem vázát megfonja gyökerekből és emlékekből, majd megmerítse azt az idő mágiájában. Az idő, mint Mama és Anya mondani szokták, felbecsülhetetlen értékű szövetséges.

Elérek a piac végéhez, megyek tovább a kocsma felé. Az udvaron harsány férfitársaság issza a sörét. Ahogy az asztal közelébe lépek, elhallgatnak. Nagyot koppan két korsó, amit a felszolgálólány tesz le eléjük némán, engem bámulva.

A hajkoszorúm egy tincse meglazul, elkezd kifelé araszolni a bonyolult mintázatból, mintha szabadságot nyert volna, de a mágikus fonás ereje visszafűzi a helyére. A fejemet hátrarántja a mozdulat, és az egyik férfi, aki az előbb még azt hitte, szabadon mosolyoghat rám, a szívéhez kap, és egy pillanatra nem kap levegőt. Megvagy, gondolom. Megyek tovább, de visszanézek, és rámosolygok, majd az erdő felé biccentek.

Tudom, hogy te voltál, gondolom.

Tudod, hol várok rád, olvassa a mozdulatomat.

A felégett erdőrészhez sétálok, oda, ahol üszkös faágak könyörögnek a megkönnyebbülésért, épp oly hangosan, ahogyan Mama nyöszörög a bódító és regeneráló gyógyír után. Elszenesedett kérgű tölgyek és gyertyánok zihálnak a nehéz füstben, akadozva lélegeznek és nyújtják gallyaikat segítségért. Mama felém nyújtott, kérgesre égett, feketéllő karjára emlékeztetnek. A felperzselődött galagonya és magyal akár a Mama koponyájára sült hajtincsek maradványai. Elevenen égni elképzelhetetlenül fájdalmas, de Mama magára vesz minden szenvedést, hogy mi, Anya és Lánya, tehessük a dolgunkat. Hét éve, amikor a folyóba mérget öntöttek, és az erdő keleti sarkában minden növény sorvadásnak indult, és minden állat, ami csak evett belőlük, elhullott, Mama pergamensápadtan, csontig fogyva okádta a mérget, két éven át csak hányt és hányt, a világ minden színében öklendezte fel a pusztítás földbe szivárgott anyagait, és időnként úgy adta ki magából, mintha az állkapcsa maga lenne az erdőszéli szikla, amelyről lezúdul a folyó vize. Akkor azt gondoltam, nincs fájdalmasabb annál, mint amikor éveken át nem bírsz ételt-italt magadhoz venni, mégis folyamatosan hánysz, mert varázslatos módon mindig újratermelődik benned a méreg, és ezért tudod, hogy nem lesz vége csak úgy, nem száradsz ki, nem múlsz ki végelgyengülésben, elvégre az idő kegyetlen szövetségesed, megtart, és addig hánytat, amíg el nem kezd gyógyulni a világ.

Az emberek tiszteletlenek és sokszor gonoszak, mégis számíthatnak arra, hogy belehalnak az elviselhetetlen fájdalomba. Nekünk viszont muszáj elviselni az elviselhetetlent. De ez nem jelenti azt, hogy tehetetlenül néznénk az elviselhetetlen pusztítást.

A felégett erdő még mindig füstbe burkolódzik, de piros köpenyem így is messziről látszik, odavonzza a férfit, aki másra sem gondol már, csak arra, hogy őt választottam.

– Veszélyes dolog egy ilyen fiatal lánynak egyedül járnia ezen a környéken – mondja köszönés helyett. Szép szál legény, a hangja magabiztos, a mosolya csábító. De amint nekidőlök a mögöttem magasodó égett facsonknak, felizzik elmémben az erdőtűz, látom az emlékeinket, a hanyagul rakott tüzet, a kiürült pálinkás üveget, a férfi riadalmát, amikor azt hitte, vaddisznó közeleg, a tűzbe tartott faágat, amivel el akarta űzni a vadat, az őrült módjára elhajított lobogó dorongot, és a rémült futást, amivel magára hagyta a fákat és az állatokat, amint beléjük harapott a tűz.

– Nem is vagyok egyedül – tolom el magamat a fától, hogy kitisztuljon az elmém.

– Nagy szerencse – feleli, én pedig bólintok, pedig tudom, az lenne a legnagyobb szerencsétlenség, ha ember volnék, és hinnék neki. – Merre tartasz?

– Anyám anyja bent lakik az erdő szívében. Neki viszek bort és kalácsot, hátha attól erőre kap. De nagyon beteg; ki tudja, eszik-e, iszik-e még. Leginkább csak alszik egész nap.

– Akkor sietned kell, hogy időben odaérjen az étel és az ital, nem igaz?

– Ahogy mondod – bólintok. Minden szava ismerősen cseng. Anya úgy fonja az erdőrontók életének szálát, hogy nem tudnak meglepetést szerezni.

– Akkor hadd segítsek! – ajánlkozik. Szinte esedezve kér; mintha szolgálni akarna. Közben csak arra tud gondolni, milyen lenne, ha uralkodhatna fölöttem, ha éjjel-nappal csak őt szolgálnám. – Viszem a kosaradat, és akkor gyorsabban haladsz. Hamarabb elérjük a házat.

– Ez nagylelkű ajánlat – felelem. – Vagy tán fizetséget vársz cserébe?

Mintha meghökkenne, amiért átlátok rajta, de aztán elhessegeti magától ezt a gondolatot. Egy olyan fruska, mint én, nyilván nem képes a szavak mögé látni, nyugtatja magát. Egy ilyen kislány nem ismeri még az életet, csak a tündérmeséket.

– Fizetséget? Ugyan már! – neveti el magát kényszeredetten. Máskor erre a zajra felriadna egy csapat madár, vagy kiugrana egy riadt nyúl, de a felégett erdő nyomasztóan néma marad, csakúgy, mint én. Útitársam nehezen leplezi zavarát, izzadt tenyerét koszos bőrnadrágjába törli. Talán furcsállja, hogy nem nevetek vele, el sem mosolyodom, de eszem ágában sincs oldani a feszültséget, megkönnyíteni a dolgát. Úgy érzem magam, mintha egy végtelen ravatalozóban sétálnánk. – Önzetlenül segítek. De persze – folytatja simlisen, mohó tekintetet vetve rám –, örömömre szolgálna, ha a segítségemet a végén megjutalmaznád egy csókkal.

Pontosan tudom, hogy mi az, amit a tündérmesék csóknak neveznek. Hogy mi az, amit ő örömnek nevez. Tudom, mit jelent egy ilyen férfi sóvárgása: felperzselné ártatlanságomat, mint a széltől belobbanó tűz az erdőt; megmérgezné a testemet, és éveken át csak hánynék és hánynék, valahányszor arra gondolnék, mi az, amitől nem tudok szabadulni, mert ez nem gyógyul meg másnapra vagy kilenc hónap múlva. Ő persze azt hiszi, túl ártatlan vagyok ahhoz, hogy felfogjam, mi az, amit kíván és nem mer kimondani.

Emberek. Hogy párosulhat ekkora romlottság ekkora naivitással?

– Egy csók az elvégzett munka jutalmaként – mosolyodom el. – Ha házig cipeled a kosaramat.

Azonnal lesegíti rólam a kosarat. Végigsimítja otromba tenyerével a vállamat, mintha csak véletlenül ért volna hozzám, majd a hátára veszi a terhemet.

Alig bír magával. A kosaram könnyű, meg sem érzi, de erőteljesen zihál, valahányszor felé pillantok. Így megyünk majd’ egy órán át. Csak a csókra gondolunk, ő és én. A mindent felforgató, a testet magából kifordító csókra, a tűzre, a méregre, amire – azt mondják az emberek – csak az idő a gyógyír.

Észre sem veszi, mikor vezettem át abba az erdőbe, ahová ember magától el nem talál. Csak megjegyzi, hogy erre még sosem járt. Vagy hogy ilyen virágot vagy olyan madarat még sosem látott. Hogy azt hitte, ilyen fák csak a mesékben léteznek. Hogy milyen hamar elkezdett alkonyodni. És milyen szerencse, hogy ide már nem ért el az erdőtűz.

– Az erdő kellős közepén van a ház, azt mondtad? – kérdi végül.

A sóvárgás eltölti a hangját, ott akar lenni, a vadon kellős közepén, elképzeli, hogy van egy kis tisztás valahol, egy rés, amit birtokba vehet, ahol megpihenhet, ahol a szolgálatára kényszeríthet.

– A szívében – felelem. – A mogyorófákon túl, ott, ahol a három óriástölgy szinte összenő.

– Idehallani a farkasok üvöltését – néz rám ámulva. – És te erre jársz egyedül nap mint nap?

– Én nem félek a farkastól – mondom. – Azért üvöltenek, mert ők félnek. Túl nagy nekik ma a hold.

– Bátor vagy – nyögi végül, és kabátját izzadt kezével összébb húzza magán.

– Siessünk! – vetem neki oda, és megszaporázom a lépteimet. Csuklyám hátracsúszik a tarkómon, le a vállamig, ő pedig közelebb lép, a leheletét szinte a nyakamon érzem. Csodálja a hajfonataimat, remegő ujjakkal utánuk nyúl, incselkedne velem, kibújtatna egy tincset a szoros fonatból, de épp hogy sikerül meglazítania, az összetapadó hajszálak máris visszaugranak a helyükre, szinte visszasiklanak, mint kígyók az avar alá. Ahogy sarkon perdülök, látom, az erdőrontó döbbenten mered előre, kinyújtott keze mintha görcsbe rándult volna. Odahajolok hozzá.

– Már közel a ház – ígérem, és a szavamra láthatóvá válik a mogyorófák mögött rejtőzködő viskó. Az erdő szíve sosem hagy cserben miket.

Farkas vonít a távolban, száraz ág reccsen a talpunk alatt. Bogárzümmögés vegyül az izgatott madárcsivitelésbe, szél játszik a lombok leveleivel. Köszönt az erdő.

– Megérkeztünk – mondom, és szélesre tárom az ajtót. Belépünk, és hagyom, hogy az ajtó visszacsapódjon mögöttünk.

– Ez meg mi a… – kezdené, de befejezni már képtelen a gondolatot. Túl sok az, ami elé tárul, és még több az, ami rejtve marad a látvány mögött.

Ami kintről kőből rakott ház, idebent pulzáló menedék, melynek falait sűrű indák szövevénye adja. A füves-virágos padlóból nő ki Mama ágya: kemény, kérges fa ágai fonódnak ágykeretté, a szalmamatrac helyén gyógyfüvektől illatos, vaskos moha nő. Mama fekete teste belesüpped az ágyba, alig lélegzik, de tudom, itt van velünk. Mellette Anya ül növényszárakból font székén. Épp csak felpillant, amikor belépünk, de tekintetét gyorsan elkapja, nem hagyja abba a munkát: két tenyerét egymás felé fordítja, mintha egy testes, láthatatlan korsót tartana, de a korsó helyén ősi mágia tölti ki a teret, ott siklanak, tekerednek, rendeződnek bonyolult csomókba a fonalak. Mama ágytámlájából nőnek a finom szálak, selymes, áttetsző növényfonalak, akár az árvalányhaj, csak épp ezerszínűek, és összesodorva erősebbek, mint a kovácsolt vas. Ahogy Anya kezei közt átbukik a sorsfonás, leomlanak a szálak, és a fűvel, virággal benőtt padló elfogadja az áldozatot, kegyesen magába húzza az élet fonalát, hogy az beépüljön a gyökérzetbe, amely egyben tartja ezt a világot.

Anya kezei közt a szálak egymásnak ugranak, egyetlen pillanat alatt tizenhárom csomóba húzza a mágia a fonalat: egy nagy csomó középen, körülötte tizenkét apróbb göb. Ahogy szorosra rándul a minta, az erdőrontó nyaka oldalra biccen, a szeme lecsukódik, a teste elernyed, de nem omlik a padlóra: megtartja a láthatatlan sorsszálak sokasága. Kiterített holttest a ravatalozóban, gondolhatná bárki, ha látná – de az erdő szívéhez nem talál el senki, csak az, akit mi magunk vezetünk oda.

Ahogy az erdőrontóból kiszakad a lélegzet, Mama nagyot sóhajt az ágyán, és magához tér a bódulatból. Szemét tágra nyitja, Anya pedig fáradtan az ölébe ejti a kezét. A bonyolult csomó ott lebeg előtte, körülötte pedig tovább sodródik-iramlik a világszál.

Nézem az erdőrontót. Ott fekszik előttem, tehetetlen tetszhalott, kiszolgáltatva annak, aki rátalál. Igazi mesebeli állapot. Amelyben egy csók sohasem egy csók.

Anya keze megmozdul, és a láthatatlan ravatalból rózsák nőnek ki. Itt és most feladatunk van, üzeni finoman. Mintha bármikor is elfelejtettem volna.

A mesére gondolok, arra, amelyikben a királylány száz évig várta a megváltást, mire végre jött egy királyfi, aki életre kelthette volna, de helyette meggyalázta, és így nem tért vissza azonnal az életbe, hanem előbb ő adott életet másoknak. Én sosem voltam gyerek, és sosem leszek felnőtt, de mindig tudtam, hogy ez nem lehet a mese vége. Mert egyetlen királyfi sem lovagolhat bele a semmibe, ha egyszer gyalázatot követett el egy erdőben.

– Az ígéret szép szó – mondom, és a férfi felé hajolok.

A szája élettelen, amikor megcsókolom, hideg és száraz. Idő kell neki, amíg végigfut benne az élet, időbe telik, míg felforgatja a testet a méreg, míg felperzseli belülről, mint a fékezhetetlen tűz, ami halált hagy maga után. Kinyílik a szeme, és vonaglani kezd, üvölt, ahogy a torkán kifér, de a láthatatlan ravatal fogva tartja. Hiába akar rám ugrani, leteperni, kitekerni a nyakam, szétszaggatni, csak üvölteni tud, egyre bestiálisabban, míg végül hatalmasat reccsen a teste, széthasad, akár a félbevágott barack, és láthatóvá válik benne az embriószerű szörnyűség, miközben a szétrongyolódott embertest levetett koldusköpenyként hullik a földre. A sűrű vér hatalmas tócsába gyűlik, és ahogy magába issza a füves talaj, újabb virágok nyílnak a talpunk körül, miközben élénkvörössé színeződik a köpenyem. Mama testéről az égett bőrkéreg apró darabkákban válik le és porlad szét. Alatta a bőr világos rózsaszín, akár az újszülötteké, bár a test olyan vén, hogy már az idő sem tartja számon a korát.

A levegőben ragadt embrió nőni kezd; a meztelen, idegen test vonaglik, rázkódik, nyúlnak végtagjai, karmai, pofacsontja. A testét borító szutyok lassan megkérgesedik, kifakul, majd szinte varázsütésre millió szőrszállá válik szét. Lompos farkát csóválva vonít a többi farkassal, barnássárga szeme haragvón villan rám, de én állom a tekintetét. Közelebb lépek hozzá, és ráteszem a kezem a fejére. Ettől valamennyire lehiggad, bár továbbra is figyelmeztetően morog, és aztán mutatja az ínyét, hegyes fogait – de én nem félek a farkastól. Anya kiengedi a sorsszálakból font bilincsekből, mire az állat megrázza magát, majd leugrik mellém a padlóra. Pofájával megbökdösi, majd fogai közé veszi és odébb vonszolja levetett emberbőrét, és amikor visszakullog, szűkölve nézi a vértócsa helyét, a tompa piros foltot a zöld fűszőnyegen.

Lerántom magamról piros köpenyemet, és elé vetem. A durva szövet meglibben a földön, majd sűrű, sötét vérré lényegül, a farkas pedig döbbenten mered a tócsára, és nézi benne a tükörképét.

– Ugye tudod, miért ilyen nagyok a füleid? – kérdem.

Felvonít, mintha csak a holdnak panaszkodna, de én pontosan értem a válaszát.

– Hogy minél hamarabb meghalljam, ha az erdő segítséget kérne.

Bólintok, ő pedig óvatosan körbejárja a vértócsát.

– Ugye tudod, miért ilyen erősek a lábaid?

Lebámul izmos végtagjaira, majd felszegett pofával üvölt.

– Hogy minél hamarabb odaérjek, ha meg kell védenem az erdőt.

– És ugye tudod, miért ilyen nagyok és élesek a fogaid?

– Hogy tiszteletet követelhessek mindazoktól, akik nem tisztelik az erdőt.

Óvatosan leguggolok, és kinyújtom a karomat. Az érintésemre megszilárdul a vér, egy pillanatig festett tükörnek tűnik, majd ismét szövetté lágyul. Felkapom a földről, és ahogy felegyenesedem, magamra vetem vörös köpenyemet. Aztán tágra nyitom az ajtót, mélyet lélegzem az erdő friss levegőjéből, és szabadjára engedem a farkast. Az vissza se néz, csak nekiiramodik, hogy minél előbb csatlakozhasson a falkához.

Hét év múlva épp ilyen lelkesen fog felém futni. Nekidörgölődzik majd az erdő szívének, szeretettel megnyalja a kezemet, és elmeséli, milyen hűségesen szolgálta az erdőt, hogy vette át a teher egy részét a vállamról. Én pedig megjutalmazom szolgálataiért: megcsókolom szőrös pofáját, ő pedig utolsót vonít a kerek képű, lampionként ragyogó holdra, és lekushad a lábamhoz. Utolsó lehelete még megmelengeti csupasz lábfejemet. Aztán a farkastest egy reccsenéssel behódol Anya mágiájának, kettéválik, mint az érett barack magja, és megmutatja nekem az ismeretlen ismerőst. Amikor magához tér, tisztelettel néz rám, és szégyenkezés nélkül bújik bele új ruhájába.

Farkasok kísérik majd az erdő széléig, az éj közepén, vissza a faluba, ahová idegenként érkezik. Új teste elrejti múltját, emlékeit az erdő fái dajkálják. Nem emlékszik, hogy vaddá kellett lennie, hogy megértse a vadont; csak azt tudja, hogy szíve van a rengetegnek, és neki védelmeznie, táplálnia kell az erdőt. Kunyhóját a falu határában építi meg, és ha magasról világít a kerekded hold, besétál az erdőbe, követi a farkasok énekét, amely elvezeti őt a rejtekemhez. Leül az ajtó elé, és tudja, érzi, hogy egyszerre dobban a szívünk. Ott fekszem az anyagtalan sötétben, magatehetetlenül várakozom, és rózsával benőtt ágyamban arról álmodom, hogy egyszer nem a fájdalom lök vissza majd időtlen testembe, hanem egy csók, amely sohasem csak egy csók, de talán egyszer mégis annak a záloga, hogy boldogan élhessünk, míg a világ világ.

ZDENYÁK JÓZSEF

FENNTARTHATÓ CSALÁD

1991-ben született Pécsen, ahol később a diplomáját szerezte magyar–filozófia szakon. Jelenleg is itt él. Programozóként dolgozik, mellette az írói karrierjét építgeti.

„Mentsd meg a bolygót, öld meg magad.”

(A Church of Euthanasia mottója)

1. MANCHILD

Sosem láttam azelőtt varjakat ilyen szabályosan ülni. Mint egy sor fekete csigolya egy elszenesedett csontváz gerincén. Amikor észrevették, hogy átmásztam a kerítésen, mind ugyanazzal a gépies mozdulattal, egyszerre fordították felém a fejüket a tető darabjai közül. Talán ők is Novákék teremtményei voltak? Folyamatosan ez zakatolt a fejemben, miközben rohantam feléjük a kikövezett úton, amely a szürke, kétszintes házig vezetett. Az egyik varjúnak mintha bordó tollak borították volna a mellkasát, de lehet, hogy csak a szemem káprázott, mert a felvételeken már nem látszott belőle semmi. Csak az udvar furcsa tákolmányai bizonyították egyértelműen, hogy Novákék fanatikus környezetvédők voltak, és minden lélegzetvételükkel a „Földanyáért” harcoltak.

Mindenfelé esőgyűjtő hordók, csövek, öntözők és effélék sorakoztak az enyhe emelkedésű domboldalon, amelynek tetején komor emlékműként állt a kiégett Novák-ház. Az épület túloldalán három jellegtelen raktárféleség maradványai zárták le a teret. Azokon túl a hírhedt erdőszakasz fái most sötét titkokról suttogtak a nyálkás, őszi szélben. Meglepett, hogy kerítéssel választották le őket a telekről. Novákék idejében ez biztos, hogy nem így nézett ki. Talán Tárnoki kellemetlennek érezte, hogy egy gyilkosság helyszínére tette rá a kezét? Meglepne. Az mindenesetre biztos, hogy én voltam az egyetlen médiaszemélyiség, aki még foglalkozott a Novák házaspár rejtélyével. És én voltam az egyetlen, akit nem tartott vissza sem az alufólia-sisakosság vádja, sem egy bírósági per, hogy utánajárjak az igazságnak. Sok néven ismertek, mint Gandalfot. Hívtak Összeesküvéselmélet-hívőnek, Fakenews-gyárosnak, Influencernek, Kontentgyártónak, Trollnak, de a többség csak Mr. Trixterként ismert a YouTube-felhasználónevem alapján. A valóságban azonban helyesebb lett volna a Hagyományos Zsurnálkaszt Konkurenciájának nevezni, ahogy magamra szerettem gondolni.

Ha streameltem volna a betörést, biztosan táncra perdülök, mint Rick Astley, akiről az öltözködési stílusomat mintáztam, de nem volt idő ünnepelni. Még ki kellett derítenem, melyik lehetett a laboratórium a három téglaépület közül – ránézésre teljesen egyformák voltak. Akármelyikbe léptem, mindenhol csak felázott padló és törmelék fogadott, mintha valami építési területen járnék, nem is az ország első illegális géntechnológiai üzemében, amely éveken át ontotta magából a CRISPR eljárással készült háziállatokat a fekete piacra. Vagy legalábbis szerintem a fekete piacra. A hivatalos magyarázat szerint itt nem gazdasági tevékenység zajlott, hanem őrült, de mégiscsak tudományos munka – akkor viszont miből finanszírozták a kísérleteiket Novákék, kérdem én? A csupasz falak nem válaszoltak. Sehol egy olvadt mikroszkóp, törött Petri-csésze, vagy egy ketrecdarab, amely mögül egyszer talán egy vegetáriánussá torzított rókakölyök élénk szemei villogtak a fehér köpenyes, tudós házaspárra, amint éppen körbevezetik gazdag kuncsaftjaikat az épületekben. Valaki egyszer a genetika első hazai punkjainak nevezte Novákékat. Talán azok voltak, bár én még egy elszenesedett csontocskát sem találtam, hogy felmutassam trófeaként és bizonyítékul. A GoPro percek óta ugyanazt a piszkos, nagy büdös semmit vette a kabátom elülső zsebéből, és szinte láttam, ahogy a kommentelők bizonygatják majd a videó alatt, hogy egy elhagyatott laktanya felvételeivel akarom átverni őket. A legutóbbi dokumentumfilmemet a Gyatlov-rejtélyről nagyon lehúzták, és egy szexistának bélyegzett megjegyzésem miatt is elvesztettem az összes szponzoromat négyszáz feliratkozóval együtt – nem mehettem haza üres kézzel.

A harmadik épületben mosolygott rám a szerencse. Egy zöld Riddler-figura hevert előttem a padlón. Hiányzott a jobb karja, és kissé meg volt csócsálva, ezt leszámítva azonban vadiújnak tűnt. Tucatjával adtuk el ezt a típust – a kérdőjeles botosat, a lila maszkkal a szemén –, amikor Mr. Trixter még szomorú játékeladó volt, nem pedig menő youtuber. Nem értettem, mit keresett itt egy ilyen játék. Felvettem, megforgattam a kamera előtt, hogy jól látsszanak a fejét borító fognyomok, aztán a mustárszínű detektívkabátom zsebébe süllyesztettem, és osontam vissza a ház felé. Amikor kiléptem a helyiségből, majdnem rátapostam egy döglött mókusra a fűben – ez már csak egy ilyen nap volt. Szegénynek annyira szét volt nyomva a teste, hogy biztosan demonetizálnák érte a videómat, úgyhogy nem foglalkoztam vele.

Körülbelül fél óra lehetett hátra az ebédszünetből, és még látnom kellett, hogyan éltek Novákék, amikor éppen nem őrült tudósként próbálták megmenteni az ökoszisztémát. Persze hogy ilyenkor szállt meg az ihlet. Arra gondoltam, mennyivel ütősebb lenne, ha narrációval követném utolsó útjára Novák Nórát, aki bevégezte a család történetét. Úgy fogom összevágni az intrót, ahogy szerintem az utolsó perceit tölthette. Megfordultam, és készítettem még néhány felvételt az épületekről, aztán az alábbi szöveget írtam hozzá aznap délután a szálláson:

„Amikor Nóra beront az ajtón, összerezzennek a különös lakók a ketrecekben. Nem értik, mi történik, csak kaparják a padlót, miközben az az émelyítő, taszító szag kúszik felfelé a rácsok között. A gazda keze most máshogy lendül. Rémült gombszemek követik a sötétben, ami egyetlen másodperc alatt válik nappali világossággá. Pánikszerű huhogás tör föl a génszerkesztett torkokból. Felcsapnak a lángok. Az ajtó bevágódik a fehér köpenyes hát mögött.

A gazda halált hozott, nem ételt. És megy tovább, és önti a benzint, gyújtja a gyufát – egy művész számol le a rosszul sikerült műveivel, egy teremtő a félresikerült korcsaival.

A rácsok nem engednek. Túl forróak, túl erősek – fog, csőr, karom: semmi sem bír el velük. Több millió évnyi törzsfejlődés megcsúfolása visít fel egyetlen utolsó áriaként. A hekatomba lángnyelvei felemésztik az éjszakát. Nóra a ház felé indul. Már tudja, hogy ő lesz a tűz következő áldozata. Az utolsó nagy áldozat, mert a férje – Novák Miklós – a hatóságok szerint ekkor már legalább egy órája holtan hever a ház mögötti erdőben. A feje lila, a nyaka szétroncsolva. Gyilkosa árkon-bokron túl jár.

Nóra a nappaliba siet, hogy a kutatási anyagokat is elégesse, aztán bevegye a mérget. A halál a kanapén heverve éri utol.

Ezerszer lefuttattam a fejemben ezeket a képsorokat, de egyszer sem láttam a gyilkost. Nem láttam magam előtt a fickót, aki képes egy kézzel úgy megszorítani egy torkot, hogy az szó szerint összeroppanjon. A mainstream média egyszerű rablógyilkosságként tálalta a történteket, ami nélkül talán sosem derül fény Novákék gyalázatos tevékenységére. Én azonban nem így gondolom. Szerintem az egész mögött egy mélyebb összeesküvés rejlik. Épp ezért utaztam el Baranyatanúba, a Mecsek északi lábainál fekvő aprócska zsákfaluba, hogy kiderítsem az igazságot. És mert egy felvétel került a birtokomba, ami megcáfol mindent, amit eddig gondoltunk a Novák család rejtélyéről. Történetünk egy oligarchával kezdődik, akit Tárnoki Lászlónak hívnak.”

Az elképzelés ekkor még az volt, hogy beszivárgok a házba is. Már indultam volna, amikor hirtelen két kigyúrt, bomberdzsekis alakot pillantottam meg közeledni odalentről, a kapu felől.

Úgy látszott, ma hamarabb végeztek az ebéddel.

2. PROTÓ, AZ ÖRÖKGYEREK

Tárnoki László egy igazi szürke eminenciás, akinek nevével ritkán lehetett találkozni a közéletben, noha az ország egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb oligarchájának számított. Drága hobbija, a lótenyésztés és a lóversenyzés sem kapott túl nagy figyelmet egészen addig a napig, amíg ki nem derült, hogy egy gyanús ügylet keretében megvásárolta a „Frankenstein-birtokot”. Ekkorra a Novák-esetet már konszenzusos hallgatás övezte a magyar nyilvánosságban. Lassan az is hülyének számított, aki még fel merte tenni a kérdést, hogy mi célból működtetett egy fiatal házaspár géntechnológiai üzemet a hátsó udvarában, és miért ölték meg őket. Egyáltalán: ki ölte meg őket? Aztán kirobbant a „kupecbotrány”, Tárnoki neve pedig egy hisztériakampány kellős közepébe került.

Az egész egy humorista Facebook-posztjával kezdődött, aki a gazdagok tudományra gyakorolt befolyásán elmélkedett, és közben megpendített egy olyan húrt, amely úgy látszik, képes vihart kavarni. „Játsszunk el a gondolattal – írja a szerző –, hogy Tárnoki azért vette meg Novákék házát, mert azok a messze földön híres, világverő versenylovai talán nem is annyira a gondozás és a nemesítés, vagyis a szorgalom eredményei, hanem egy őrült tudós beteges kísérleteié. Vagy elhiszi még valaki ebben az országban, hogy mi, magyarok csalás nélkül is képesek vagyunk elérni bármit? Akkor, gondolom, azt is elhiszik, hogy a Föld lapos, hogy nálunk élnek a legszebb nők, és hogy Tárnoki László tisztességes úton szerezte a vagyonát. A Novák-ingatlan is csak megtetszett neki. Éppen arrafelé szafarizott Bivalybasznádon, és arra jutott, milyen szépen mutatna egy leégett génlabor a kollekciójában. Végül is a helyszínelést addigra már befejezték.” És ezzel a néhány mondattal humoristánk egy teljes hétre kiírta magát a civilizációból. Egy héttel később önkritikát gyakorolt, hogy mentse a karrierjét. Az egy hét alatt azonban az agrárbáró védelmére kelt a teljes mainstream média, a lovasszakma, civilszervezetek vezetői, politikusok, színészek, írók, képzőművészek – sokan közülük egykor a Tárnoki Fund ösztöndíjasai voltak. Nemzeti egység formálódott a közéletben: aki csak feltételezni merte, hogy Tárnoki egy kókler, aki a háttérben összedolgozott Novákékkal, és talán a génmanipulált állatok értékesítésében is közreműködött, hazaáruló vagy fasiszta lett – baloldal, jobboldal összezárt a kérdésben. Tárnoki mindig tudta, hogyan kell hidat verni közéjük: pénzzel. Méghozzá nagyon-nagyon sok pénzzel.

Később az is kiderült, hogy a filmezéshez is van érzéke. Ünnepélyes, blockbuster-szagú videót forgatott drónokkal és dzsipekkel, és egy vágtázó ménessel a háta mögött, sportos napszemüvegben jelentette be, hogy genetikai vizsgálatnak veti alá lovait, hogy „végre fény derülhessen az igazságra”.

A vizsgálatok – meglepő módon – mind negatív eredménnyel zárultak. A lovakról kiderült, hogy fajtisztábbak, mint Hitler übermenschei, a Novák-ügy pedig megint elsüllyedt. Egy orosz írónál olvastam egyszer, hogy a világvége egy tévéadás lesz, de szerintem ez tévedés. A világvége öt másodperc lesz a TikTokon – vagy annyi se. Egy szelfi lesz: egy utolsó nagy villanás, ami a betonba égeti az idiótán pózoló árnyékunkat. Ha persze nem teszünk ellene valamit.

A kupecbotrány utáni negyedik vagy talán ötödik hónapban újabb váratlan fordulatra került sor. Ekkor az internet eldugott szegleteiben harsogó kiáltványok kezdtek felbukkanni, amelyek a világ kormányai ellen szólították hadba a természettudósokat. A szövegeket mind egy Fenntartható család nevű társaság jegyezte, amely mögött rögtön a megboldogult Novák házaspárt gyanította az internet népe, mert a genetika rendre mint fegyver tűnt föl a művekben, és egyetlenegy célt szolgált: felszabadítani a Földanyát az emberi mohóság rabigája alól. Novákék köztudottan mélyzöldek voltak, de hogy valóban őket takarta-e az álnév, azt nehéz lenne megállapítani. Egy legenda kialakulásához persze semmi szükség tényekre, a Fenntartható család pedig hamar legendává vált. Az első ízig-vérig magyar ökomozgalom legendájává, amelynek már az említésétől is ideggörcsöt kaptak a hivatalos megmondóemberek, akik szerint efféle szervezetek kizárólag a fejlett nyugati országokban alakulhatnak ki, nem pedig a félperiférián. Éppen csak arról feledkeztek meg, hogy az anarchista terrorizmus központja is a feudális Oroszország volt.

Mr. Trixter nem esett ebbe a hibába.

Én már az első publikációs hullámot is különös figyelemmel kísértem, a második után pedig egész dossziékat töltöttem meg a legabszurdabb kutatási anyagokkal és esszékkel. Kommentáltam és rendszereztem. Megszállott voltam, mint Rust Cohle a True Detective-ből, de sokáig magam sem tudtam, mi fogott meg annyira a bizarr művekben, amelyek a második hullámot jellemezték. Személyes kedvencem az Örökgyerek címet viseli. Ebben a naplószerűen megírt gondolatkísérletben a Fenntartható család egy hároméves kisgyerek mindennapjait dokumentálja a napi tápanyagértékektől egészen az elhasznált pelenkák számáig. A kisgyereket Protónak hívják, és mint azt a bevezetőből megtudjuk, egy szérum hatására egyéves korában megállt a fejlődésben. Azaz: háromévesen is ugyanolyan apró maradt az ökológiai lábnyoma, mint két évvel korábban. Ugyanabba a testbe, ugyanabba az egyetlen pillanatba zárva élte az egész életét. A Fenntartható család szerint ez volna a kulcs a Föld eltartóképességének megfelelő embertömeg kialakításához. Az örökgyerek egy új családmodell alapja lehetne, és lehetővé tenné, hogy a többségnek ne kelljen lemondania a gyermekvállalás örömeiről a környezettudatosság jegyében, ahogy ők és az igazán elkötelezettek teszik. És még a „Természeti Lény” harmonikus életmódjához is közelebb kerülhetnénk egy lépéssel. „Családalapítás kockázatok nélkül – akár ez is lehetne új modellünk jelszava” – összegzi frappánsan gondolatmenetét a szerző. Mesteri trollkodásnak tűnhetne mindez, ha máshol nem olvashatnánk akadémikusokat megszégyenítő érveléseket arról, hogy a genetikai módosításokat akár titokban is végre lehetne hajtani a „populáción”. Csak egy elkötelezett és jól szervezett földalatti hálózatra volna szükség, amely beoltja a kismamákat a magzat fogantatása utáni hatodik hónapban – az első babazsúr után pedig jönne a meglepetés.

Talán ez fogott meg annyira. A gondolat, hogy a gyerek nem több egy eszköznél egy cél elérése érdekében. Valami ilyesminek készültem én is: egy karrierpótléknak, mert az apám, akiből sosem lehetett orvos, rajtam keresztül akarta behajtani a világon, hogy nem ment neki a biosz. Amikor a szüleim megtudták, hogy a terveikkel ellentétben én inkább játszásból, filmanalízisekből, videóesszékből és hasonló hülyeségekből akarok megélni, el is engedték a kezemet. Leírtak mint veszteséget a családi könyvelésben. Sosem gondolták, hogy egyszer az enyém lesz az ország egyik legnagyobb YouTube-csatornája. Ahogy a kaszt sem volt képes felfogni, hogy csak mert összeesküvés-elméletnek minősít vagy elhallgat bizonyos nézeteket, még nem teszi őket érvénytelenné vagy hamissá. Great Reset, Kennedy-gyilkosság, Bilderberg-csoport – számomra egyik téma sem volt olyan büdös, hogy feldolgozzam egy videóban, a nézettségi mutatók pedig engem igazoltak. A Fenntartható/Novák család sztorijába azonban egy ideig még én sem mertem beleártani magamat. Csak hobbiból halmoztam a paksamétákat, mert annyira taszított az online FCs-őrület, ami a második publikációs hullámot követte. Az internetet elárasztották a helyesírási hibáktól hemzsegő, ócska esszéimitációk, a mémek, a TikTok-videók, az „IGAZI Fenntartható család”, „TEAM THANOS”, „Örökgyereket akarok” és egyéb idióta nevekre hallgató Facebook-csoportok, és az „FCS-nek igaza van!” típusú YouTube-megmondások, amiket az anyjuk pincéjében vettek fel nyivákoló kretének – sokuk ráadásul engem utánozva próbálta megcsinálni a szerencséjét.

Egy idő után szinte biztos voltam benne, hogy mindez nem véletlenül történt így. Úgy festett, egy titkosszolgálati eltereléssel állunk szemben, amit azért agyalt ki néhány ravasz spin doctor egy jól hangszigetelt szobában, hogy összezavarja a paranoid elméket, és elidegenítse a témától a mérvadónak tartott, „komoly” embereket. Szerencsére én nem voltam komoly ember – apám is megmondta. Mégis, úgy látszik, még bennem is lakott egy eltartott kisujjú sznob, aki különbnek hitte magát a többieknél. Ha nem landol a postaládámban az az A4-es boríték, talán sosem állok neki a videónak. Helyette inkább gyűjtöm tovább az anyagot a legújabb esszémhez a fantasy feminista történetéről, és rázom a seggemet az algoritmusnak, ahogy egy óceániai mintapolgárhoz illik.

3. LATE NIGHT SHIT

Egy szokatlanul száraz, késő őszi délelőttön érkeztem meg a szállásomra, egy út menti, csendes kis panzióba tizenöt kilométerre Baranyatanútól. Már a becsekkoláskor sejtettem, hogy nem kellett volna idejönnöm, de a borítékban ennek a helynek a kártyája lapult. „Völgy Szálló – Innen haza sem akar majd menni!” A levélben közölték, hogy melyik hétre foglaljak szállást, ha többet szeretnék tudni az FCs-ről, mint amivel a média etet – feladónk az én nyelvemet beszélte.

Az idős recepcióssal ellentétben. Ő megállás nélkül gyanakvó kérdésekkel bombázott az üresen kongó előtérben. Úgy viselkedett, mintha az utcáról estem volna be, nem is lenne foglalásom. Mint később rájöttem, én voltam a szezon utolsó turistája, nem láttak szívesen. Rajtam és a személyzet néhány tagján kívül senki sem tartózkodott a hatalmas birtokon, amit egyik oldalról egy mesterséges tó határolt, a másikról pedig egy lovarda és gazdasági épületek kisebb csoportja. A fogadót magát egy régi nemesi kúriából alakították ki. Valaha itt uradalmi cselédek és sétalapálcás urak járkáltak fel-alá, lovak patái kopogtak a kiszáradt földön, de most csak én lézengtem az üres épületek közt a vape-emmel szörcsögve. Az erdő halkan zúgolódott körülöttem a hegyoldalon. Mintha csak a saját gondolataimat hallottam volna. Lehet, hogy ez az egész egy csapda volt, és Novákék gyilkosa üzent nekem? Vagy talán trollkodásról volt szó? Vagy tesztről?

A sárga borítékon csak egy filctollal írt rövidítés szerepelt: „FCS”.

A kártyán és a levélen kívül volt még benne egy pendrive is, amit egy Guinness-rekorder sebességével dugtam a gépbe, amikor kézhez kaptam. Persze, ekkor is rögtön beütött a PTSD-m, hogy megint trollkodás áldozata lettem, és egy rickrollvideót vagy valami még szebbet küldött valamelyik „rajongóm”. Mióta kitartott, hülye picsának neveztem egy népszerű magyar popénekesnőt, sok minden landolt a postaládámban – a virtuálisban és az igaziban is. Egyszer például egy félbevágott banánt kaptam, amit Theon Greyjoynak címeztek. A feladó még a krakenes címert sem volt rest rárakni a papírdobozkára, amiben küldte. Egy másik alkalommal egy döglött patkányt találtam az ajtóm előtt egy papírfecni társaságában, hogy ideje volna elhallgatnom – nyilván nem ezekkel a szavakkal. Hiába, az ember akkor a legkreatívabb, ha gyűlöl valamit, én már csak tudom. Egy egész karriert köszönhettem a hivatalos rend iránti gyűlöletnek, a kurzorom mégis hosszú percekig csak állt a magányos .avi-fájl ikonján. Vettem egy mély levegőt, és ráklikkeltem.

Egy jóvágású fickó jelent meg a képernyőmön, kezében egy pohár whiskey-vel, az arcán zavart grimasszal. Első blikkre akár a fiatal Johnny Cash is lehetett volna, de fehér köpenyt viselt, és magyarul beszélt valakihez a kamera látószögén kívül. Mégiscsak trollkodás áldozata lettem? Vagy ez valami gerillamarketing-kampány egy új piához? Nem értettem. Aztán rájöttem, hogy akit a képernyőn látok, nem más, mint Novák Miklós. Felismertem az anyajegyről az arca jobb felén. Kicsit kövérebb volt, mint a sajtóban keringő képeken, de kétség sem fért hozzá, hogy ő az. Nem tűnt deepfake-nek a dolog. Egy kásás, női hang utasítgatta, hogy hova álljon a fehér háttér előtt, amin egy filctollal rajzolt felirat virított: „Late Night Shit”.

– Így jó lesz? – kérdezi Miklós, és sármosan vigyorogva tesz egy lépést hátra. Majdnem teljesen kitakarja a szöveget.

– Tökéletes – feleli Nóra. – Csodás vagy, bébi.

Miklós mosolyog, aztán ráhúz az italára. A mozdulatai lazák, mintha ezer éve ezt csinálná.

– Akkor kezdjük – mondja.

– Hajrá!

– Khm. – Mélyen a kamerába bámul. Szinte ráragasztja tekintetét a nézőre. Szürke írisze mámorosan csillog. A szektavezér pillantása ez, amivel felhajtja az utolsó kortyot a méregpohárból, mielőtt befut érte a megváltó űrhajó az Orion-övből. – Mit szólnának, ha azt mondanám, elkerülhető a klímakatasztrófa? Mit szólnának, ha azt mondanám, hogy szülőnek lenni nem jelent egyet szaros pelenkák tonnaszámra való cserélgetésével – Nóra közbenevet –, és hálátlan kis rohadékok felnevelésével, akik egy napon úgyis bevágnak minket az öregek otthonába. A Fenntartható család… – Miklós elhallgat. Pislog néhányat a kamera mögé. – Közelebb, légyszi, ez a fele nincs meg annyira!

– …megtalálta a megoldást – egészíti ki a női hang kuncogva. Valami játékot játszottak? Nem értettem.

– Bizony, hogy megtalálta! Köztudott, hogy… hogy az emberek többsége nem felelős állampolgárokkal szeretné gyara… gyara…

– Gyarapítani.

– Fú, bazzeg, de nehéz ez a szó! – Nevetés. Mások is vannak a helyiségben? – Nem felelős állampolgárokkal szeretné gya-ra-pítani az emberi társadalmat, hanem gyereket akar. Gyereket. Pont úgy, ahogy kiskutyát vagy kismacskát. Haza akarja vinni, dédelgetni, simizni a kopasz kis fejecskéjét – Nóra megint kuncog –, hallgatni a cuki kis gügyögését, de a felnevelésével járó felelősséget és kockázatot már nem akarja vállalni. Gyerekek nemzenek gyerekeket. Egyik lelki nyomorék, pszichopata generáció a másikat, egyik üresfejű fogyasztó vágja el a másik torkát egy kibaszott tévéért, és a shitshow folyik tovább és tovább véges-végtelen, bele a kozmosz nagy pöcegödrébe. Hulladékembereket termelünk. Kinek jó ez? A természetnek biztos nem. A Földanya szemében minden, amit az antropocentrikus világkép és a modern civilizáció kiizzadt magából, nem több puszta vergődésnél. Mutáció. Tükre a DNS-ünkig ható diszharmóniának, a bennünk lakozó káosznak, ami szembeállít minket a természet rendjével. Aberrációk vagyunk. A Természeti Lény beteges karikatúrái, az evolúció zsákutcái – de a Fenntartható család tudja a megoldást. Tisztelt ügyvezető igazgató urak, tisztelt politikusok, hatalmaskodó paraziták és zabáló senkik, ti mindenki, akik megkeserítitek az életünket és felfaljátok Anyánkat. Nektek üzenem, hogy…? – Miklós megint összezavarodik. – Mi a fasz…? – Mindkettejükből bugyogva szakad ki a nevetés, mások is csatlakoznak. Egy pillanatra még Nóra szőke tincsei is belibbennek a képbe. Taps.

– Reklám! Reklám! – ismételgeti egy másik férfihang a háttérből. Ez valami genetikus buli? Így mulatnak az őrült tudósok?

Miklós ledönti az utolsó korty piát, rendezik a soraikat, és rövid téblábolás után folytatódik a performansz.

– Szóval, ahogy mondtam, megtaláltuk a megoldást. – Hirtelen egy csecsemő jelenik meg Miklós karjaiban. Nóra adja be neki a kamera mögül. A férfi megpuszilja a fejét, gyengéden futtatja ujjait a szőke, ritkás hajszálak között. – Köszöntsék evolúciónk következő lépcsőfokát, családunk legújabb tagját, az elsőt egy hosszú sorban: Protót.

Taps és üdvrivalgás hallatszik. Miklós a kamerába integet a gyerek apró kezével, aztán megszakad a felvétel.

Percekig tátott szájjal bámultam az utolsó utáni képkockát. Azóta vagy százszor megnéztem a felvételt, és minden alkalommal nőttön-nőtt bennem a feszültség – és nemcsak az zavart, hogy Novákék a cikkeikben többször is antinatalistáknak vallották magukat, vagyis elutasították a gyerekvállalást.

Hanem a barna anyajegy a gyerek arcának jobb felén.

4. KANOSSZAJÁRÁS

– Ha valaki keresne, hagyja meg a telefonszámát, majd visszahívom. – Ezzel a mondattal vette kezdetét a baranyatanúi passió, avagy az eredménytelen könyörgéssorozat, amivel a következő három napot töltöttem. Sehogy sem tudtam rábírni a helyieket, hogy beszéljenek nekem Novákékról. Egyedül a falu kocsmárosából sikerült kicsikarnom egy ígéretet egy interjúra, bár amikor betértem hozzá, már kezdtem sejteni, hogy ő is vissza fog táncolni, ahogy a többiek.

A TárnokiSec két kopasza éppen a pultnál ücsörgött. Olyan komótosan itták a kólájukat, mintha csak nyaralnának. Nem is érdekelte őket, hogy a Novák-ház közben őrizetlenül áll. Leültem egy asztalhoz, és vártam, hogy végre felszívódjanak, de egyikük úgy döntött kifelé menet, hogy csatlakozik hozzám. Lovaglóülésbe fordította előttem a széket, és faggatni kezdett. Közben a társa, gondolom, lecsekkolta a kocsimat odakint.

Tanulság1: Sose add ki magadat olyan turistának, aki az egykori sváb falvakat akarja körbejárni, mert meg fogják kérdezni, miért nevezed őket egykorinak, te pedig el fogod magyarázni. Egyszerűség > bonyolultság. Tanulság2: Ne a Volkswageneddel utazz, hanem vidd már el egy rohadt szervizbe, és bérelj helyette egy rendes kocsit. Tanulság3: És takarítsd ki. A gyorskajás szemétről könnyen a zsurnálkasztra lehet asszociálni, mert a többség azt képzeli, hogy az újságírók szabad szellemek, nem pedig fegyelmezett, vállalati bürokraták, ahogy a valóságban. Tanulság4: Mindez fokozottan igaz, ha korábban már megfordult a környéken a konkurencia (lásd. kupecbotrány), vagy állatjogi aktivisták. Tanulság5: Sose higgy senkinek, aki interjúval kecsegtet. Főleg, ha ő méri az italodat, és jó eséllyel valakinek a lekötelezettje. Vagy egyszerűen csak egy gyáva alak.

Szóval, nem maradt más választásom, mint belógni a telekre. Egyébként is napirenden volt a dolog, de a biztonsági őrök végképp meggyőztek róla, hogy eljött az ideje. Másnap reggel letettem a kocsit egy eldugott kis helyen a falu határában, aztán rászántam magamat az akcióra – és elzavartak.

Az első alkalommal legalábbis. Hatalmas kerülővel, éjjel tértem vissza az erdőn keresztül, ahol délben még majdnem kiköptem a tüdőmet. Most úgy haladtam egyre beljebb, mint egy vadászó párduc az éjszakában. A fák szinte szikráztak a telihold fényénél. Száz méterre lehettem a kerítéstől. Már láttam felsejleni a csillagokat és a ház fekete tömegét a kopaszodó lombokon át. Mintha még mindig ott ültek volna a varjak is.

Ekkor törte meg valami először a csendet. Vagy ez volt az első alkalom, amikor hallottam valamit. Valahonnét a mezőn túli facsoportból jött a hang. Egy bagoly ütemes huhogása, amire azonnal válaszolt is egy másik – de az nem bagoly volt. Nem is állat. Hanem olyasvalami, amiről csak egy rémálomban tudtam elképzelni, hogy valaha is hallani fogom éjszaka egy erdőben.

Valahol a fák mélyén egy csecsemő sírt. Egyre csak üvöltött magatehetetlenül, kétségbeesetten, és lassan szinte már hörgésnek tűnt a visítása, de senki sem sietett a segítségére, sírt és sírt. Lüktetett a mellkasom. Megálltam. Elő akartam venni a zseblámpát, de ekkor még a gyereksírásnál is furcsább dolog történt. Rájöttem, hogy nincs is rá szükség. Láttam a sötétben. Nem úgy, mint eddig, hanem úgy, mint, mondjuk, egy félhomályos aluljáróban, vagy egy rosszul kivilágított utcán késő éjszaka. A sápadt, zöldes fény odafentről jött, a fa koronájáról. Egyenesen a Riddler-figura hiányzó jobb karjára világított a földön, mint egy low-budget RPG-ben, nehogy a játékos véletlenül elfelejtse felvenni a tárgyat a küldetéshez. Tényleg ekkora egy marha lettem volna? Már vártam, hogy valaki előugrik egy kamerával, és beleröhög a képembe, hogy „Bevetted!”, de semmi sem mozdult. A gyereksírás is elnémult. Lehajoltam a játékdarabért, mire egy másik lámpa izzott fel valamivel arrébb. Akár egy túlméretezett falevél is lehetett volna vízcseppszerű alakjával, de nem láttam rajta kapcsolót. Kattanást sem hallottam, amikor véletlenül aktiváltam a következőt. Bekapcsolt még egy. Hirtelen tucatjával kezdtek el világítani, elindult valami láncreakció. Hátráltam, de már nem volt hová. Hideg lidércfényben úszott az erdő. Megszólalt a riasztó. Vagy valami zavart csipogás hallatszott. Szédítően lüktettek a levelek fényei. Aztán megmozdultak.

Valamik megmozdultak odafent.

Felébresztettem őket.

A sok száz fekete szemgolyót. A fehér agyarakat, a tátogó szájakat, a hegyes füleket, a rángatózást, a villogást, a zsizsegést. Akkora lett a zűrzavar, hogy a saját üvöltésemet sem hallottam. A falevelek leszakadtak az ágakról, a neonzöld, szárnyas orkánként zúdultak ki a lombokon át. Egy másodperc, és már csak a Tejút csillagait láttam a helyükön.

A denevérek követték a teremtőiket fel az égbe.

5. ENFANT TERRIBLE

Újra és újra a laptop előtt kötöttem ki. Minden alkalommal megállapítottam, hogy semmi sem látszik a felvételeken, visszafeküdtem, aztán fél órával később megint a képernyőt bámultam, és megállapítottam, hogy hallani sem lehet semmit.

Közben folyamatosan a fények játszottak a szemem előtt.

Hajnal körül nyomhatott el az álom. Az utolsó emlékem az, hogy elered az eső, a Riddler pedig – immár karba font kezekkel – becsmérlő arckifejezéssel méreget az asztal sarkáról. Mintha csak apámat láttam volna. Másnap az ágyam alatt találtam rá a figurára, de jobbnak láttam otthagyni, amikor délben végre rá tudtam venni magamat, hogy kimásszak az ágyból.

Felöltöztem, aztán kiléptem a folyosóra, és kulcsra zártam magam mögött az ajtót. Kétszer is ellenőriztem. Mindig az Addams Family jutott eszembe erről a helyről. A padlót vörös perzsaszőnyeg borította, a falakat pedig fametszetek, amelyek közé régi magyar vármegyék térképei ékelődtek. Itt-ott olajos pillantások csillantak fel a festett portrékon, ha lecsapott egy villám. Lovak szemei, emberek szemei, vadászkutyák szemei – denevérek szemei. Lementem a nyikorgó lépcsőn, és jeleztem a pulton telefonozó pincérnek, hogy kérném az ebédet. A fickó mormogott valamit, aztán eltűnt a konyha kétszárnyú ajtaja mögött. Csak ekkor vettem észre a falinaptárt a helyén. Egy gyönyörű, fekete csődör pózolt rajta. Közelebb hajolva sikerült kibetűznöm a tulajdonosa nevét is a kép alsó sarkában: „Tárnoki László”.

Rántott hús és rizs – ez állt a menüben a mai napra. Desszertnek fagylaltkelyhet tett elém a nagydarab, huszon-egynéhány éves fickó, aki valahogy mindig sandítva nézett rám, mintha mondani akarna valamit, de a formaságokat leszámítva egyetlen szó sem hagyta el a száját. Próbáltam nem foglalkozni vele. Az éjszaka történteken morfondíroztam. Elhatalmasodott rajtam a gondolat, hogy megtrollkodtak. Már azt sem tudtam kizárni, hogy a döglött mókust is szándékosan tette oda valaki a raktár mellé. Nagy nehezen sikerült visszaterelnem magamat a helyes ösvényre. Inkább a Novák-sztorit tervezgettem. Nórára akartam kihegyezni, hogy ő csupán egy áldozat volt, akit megbabonázott egy őrült tudós, és ezért működött közre a kísérletekben. Innét aztán rá tudtam volna kanyarodni a kismamák tömeges beoltására, de még így sem volt elég anyagom a narratívához – és a követőm sem akart jelentkezni. Aki biztos, hogy nem egy szánalmas troll. Nem lehet az. A titkosszolgálat kapcsolta le, ahogy valószínűleg Novákékat is. Igen. Az egészet gyilkosságnak álcázták. Lehet, hogy éppen Tárnoki dobta fel őket valamiért. Nem ez lett volna az első alkalom, hogy az embert elárulják az üzlettársai, Tárnoki pedig pont a haláluk után vásárolta be magát egy német géntechnológiai vállalatba. Novákéktól megszerezte, amit akart, aztán a kapcsolatai segítségével eltakarította őket az útból – klasszikus maffiamódszer. Kinézném belőle, bár bizonyítékaim nem voltak, a sztoriba azonban ügyesen be lehetne fűzni. Hipotézisként, természetesen. De mi lett a gyerekkel? És miért hallottam tegnap a sírását? Gépiesen kanalaztam a fagyit. Nem, nem, ez biztos, hogy nem egy ördögien kiagyalt trollkodás, hanem a valóság ennyire érthetetlenül zavaros. Lenyeltem az utolsó adagot, és visszamentem a szobámba, ahol vagy ötször megnéztem a Late Night Shit videót, de még mindig nem tűnt deepfake-nek. Elhatároztam, hogy amint javul az időjárás, visszatérek a házhoz, és kiderítem, mi folyik itt.

Addig is, leültem lolozni, hogy kiverjem a fejemből ezt az egészet. Az agyvérzésnek van egy ilyen jótékony hatása. Éppen vesztésre álltunk, erre még az ajtón is kopogtak.

A pincér volt az.

– Nem emlékszem, hogy kértem volna szobaszervizt – mondtam neki ingerülten, amikor felálltam, hogy ajtót nyissak.

– Csak a vacsorát hoztam. Fél hét van, azt hittem, elaludt.

– Ennyire elment az idő?

Elvettem a tálcát, és már toltam a kilincset, de a kerek, gyerekes arc egyre csak tolakodott befelé:

– Te a Mr. Trixter vagy, igaz? Nagyon szeretem a műsorodat.

– Köszi – mondtam szakszerű mosollyal, és úgy tettem, mintha meg se lepne, hogy valaki felismert. Streameléskor is mindig így szoktam mosolyogni. – De nekem most van egy kis…

– Én küldtem a videót.

– T-Tessék?

– A Novákékról. Vagy nem kaptad meg?

– De, megkaptam. – A tenyerem mintha izzadni kezdett volna a kilincsen. Talán topogtam is. – Szép munka. Büszke lehetsz magadra. Bár az arcodat még nem láttam. – Közelebb hajoltam hozzá. – Hány feliratkozód van? Három? Négy? Vagy a konkurencia bízott meg, hogy csinálj hülyét belőlem? Így akarnak felépíteni, igaz? Már látom is: „Megtrollkodták a trollt. A nőgyűlölő álhírterjesztő jól megszívta.” Nagyon eredeti. De hát ez is egy módja a karrierkezdésnek.

A pincér a tarkóját vakarászta.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Nem rossz, nem rossz. A színészkedés már megy. De hol a kamera? – Kihajoltam a folyosóra, körbenéztem, de nem láttam senkit. – Vagy a ruhádon van valahol?

Annyira elöntött a méreg, hogy legszívesebben letéptem volna róla a céges uniformist, de a férfi egy fejjel magasabb és vagy húsz kilóval nehezebb volt nálam. Szakasztott úgy nézett ki, mint egy szekus.

– Engem nem bízott meg senki semmivel – mondta, és némi sértettség csengett a hangjában. – Ismertem Novákékat. Személyesen. De a többit inkább beszéljük meg odabent.

– És tudod is bizonyítani?

– Amit mondani fogok, elég bizonyíték lesz.

Nem szívesen engedtem be a szobámba, de annyira jól játszotta a hülyét, hogy kénytelen voltam hinni neki. Bezártam a League of Legendset – vesztettünk –, és belefogtam a vacsorába. A pincér – akiről ezalatt megtudtam, hogy Ádámnak hívják – a szoba közepére rakta a másik széket, de legnagyobb meglepetésemre nem leült, hanem felállt rá, és a füstjelzőt tapogatta a plafonon.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

Előhúzott valamit a zsebéből. A fogaival lefejtette róla a csomagolást, és a padlóra köpte a darabját. Egy óvszer volt az.

Kajánul elvigyorodtam.

– Előbb talán megvacsoráznék.

– Csak cigizni akarok, hülye.

A füstjelzőre húzta a kotont, és rágyújtott. Engem is megkínált, de inkább maradtam az elektromos cigarettánál. Lekínlódtam még egy falatot a kiszáradt hidegtálból, hogy azért mégse maradjak éhen, és már csatlakoztam is.

– Ez mindig működik. – Ádám elégedett vigyorral nézett a plafonra. A levegőt hamarosan megülte a nikotin csípős szaga, ami elkeveredett a kellemes körteillattal.

– Mint egy égő tavaszi erdő – mondta. Annyira nem is volt unalmas, mint amilyennek tűnt. Mielőtt belekezdett hosszú monológjába, fontosnak tartotta leszögezni, hogy nem készíthetek hangfelvételt, és hogy hitt a „Családban” és az „Ügyben”.

– Talán még most is hiszek bennük – magyarázta Ádám. Mindkét szót többször aláhúztam a jegyzetfüzetemben. – De a világnak tudnia kell az igazságot.

– Mit értesz „Ügy” alatt?

– A fennálló társadalmi rend erőszakos megdöntését a Föld ökoszisztémájának megmentése érdekében – válaszolta, mintha csak az egyik FCs-esszéből olvasta volna. Ezt a mondatot is megpróbáltam leírni, de Ádám szinte hadart. – Ez a szisztéma a tetejétől a talpáig rohad, érted? De mindenki csak ül a seggén, és csendben asszisztál hozzá. És minél tovább húzzuk az időt, minél hosszabb ideig nem változtatunk az életmódunkon, annál radikálisabb eszközökre lesz szükség, hogy visszatérjünk a helyes útra. Novákék megértették ezt. És próbáltak tenni valamit. Ezt értem alatta.

Elmagyarázta, hogy öt évvel a pár halála előtt kezdtek együttműködni. Ádám ekkortájt egy kutyamenhelyen dolgozott, ahol Novákék gyakran megfordultak, és többnyire nem üres kézzel távoztak. Az ő feladata volt, hogy megoldja, hogy ne üres kézzel távozzanak, és nyoma se maradjon az örökbefogadásoknak, amiért cserébe jó pénzt fizettek neki. Később aztán egyre egzotikusabb kérésekkel keresték őt, aki az ismerősein keresztül mindent megszerzett, amire Novákéknak szüksége volt. Egyszer még egy makákót is sikerült ellopatnia a pécsi állatkertből, amiről még az országos sajtóban is cikkeztek, de sosem kapták el őket. Ádám nem kérdezett, csak fogta a pénzt, és tette a dolgát. A kulturált, extravagáns pár azonban fokozatosan a bűvkörébe vonta.

– Csak úgy szikrázott körülöttük a levegő – mesélte csillogó szemekkel. – Azok a fajta emberek voltak, akik mellett te is különlegesnek érzed magad, érted? Nem egy ötödik senkinek, hanem valakinek, akinek számít a véleménye. Pedig hiperintelligens genetikusokról beszélünk, akik simán le is köphetnék az olyanokat, mint én, ahogy az értelmiségiek kilencven százaléka. De hogy a Nórit idézzem: „A Természet nem ismer határokat sem országok, sem emberek között. Az osztályok… ööö… csakúgy, mint az államok és a nemzetek, az antropocén kreálmányai – pusztulásra vannak ítélve. Mi a… a… vizekhez… nem, hogy is van? Mi a hegyekhez és a völgyekhez, a tavakhoz és a folyókhoz vagyunk hűségesek. Ők világrendünk alapjai.” Igen, így. Szó szerint ezt mondta az egyik felolvasáson.

– Ő írta a kiáltványokat is?

– Igen. Nagyon jól bánt a szavakkal. Akkoriban elég sokan jártunk oda a házhoz, de a belső körnek, a tényleges Családnak kábé nyolc-tíz tagja lehetett. Legalábbis én ennyiről tudok. Én voltam az egyetlen, akinek még a diplomája sem volt meg. Képzelheted… Én a sok agytröszt között… – Kuncogott. – De megtanítottak mindenre, amit tudtak, segítettük egymást, tényleg olyanok voltunk, mint egy… mint egy igazi család.

– Egy család, amelyik más családokat akart tönkretenni.

Ádám bólogatott.

– Nekem is itt kezdődtek a problémáim – mondta, és közben rágyújtott a következő szálra –, de elvakított a közeg. Meg a nagy szavak, meg a többi szarság. Sosem gondoltam magunkra úgy, mint egy szektára. Inkább földalatti mozgalomnak képzeltem magunkat, tudod, mint régen a partizánok, meg ilyenek, de visszanézve most már inkább annak látom. Egy szektának. Miki kommunáról álmodozott, de nem lett belőle semmi. Én nem tudtam… nem tudtam, hogy a gyerekkel is azt akarják… – Ádám hangja elcsuklott. Könnybe lábadt szemekkel nézett rám. – Hogy azért akarják.

Megállt a kezemben a toll.

– Nóra azért szülte Protót, hogy kísérletezzenek rajta? Mi egyáltalán az igazi neve?

Ádám szomorúan vállat vont.

– Nincs neki. Ő a prototípus, azért hívták így. Meg, hogy ne kötődjenek hozzá túlságosan. Nem Nóra szülte, lombikbébi volt. Egy prosti hordta ki, akit én… én… hoztam össze velük. Nem tudtam, hogy ezért.

– Ádám, te… részeg vagy?

Nem szólt semmit.

– Hol van most a gyerek? – kérdeztem, de ezúttal sem felelt. Akárhányszor próbáltam a szemébe nézni, mindig elkapta a pillantását, és a padlót bámulta az ágyam körül. – Ádám. Hol. Van. A gyerek?

– Kint az erdőben – bökte ki végül.

– Az erdőben? Egy négy-öt éves gyerek? Egyedül?

– Legutoljára Tárnoki vadászházánál láttam. Ki… ki kellett szabadítanom onnét… Egyszerűen nem hagyhattam ott… ott… lent a pincében… bezárva. Mégiscsak családtag… legyen bármilyen is… Bezárta, nehogy kiderüljön, mihez asszisztált, tudod? Fingja se volt róla, mivel is kísérleteztek a Nóriék az állatokon. A hülyét csak azok a kurva lovak érdekelték, meg hogy hogyan tudna még nagyobb bizniszt csinálni az egészből. – Ádám kuncogott. – Azóta, gondolom, kitalálta, mert a gyerek még mindig él, mi pedig itt ülünk, és beszélgetünk. Abszurd, mi? A Miki mindig azt mondta… mindig azt mondta, hogy a gazdagokat a saját pénzükből kell halálra zabáltatni. De azért közben csurranjon-cseppenjen egy kicsi nekünk is. Ez a fogadó is az övé.

– Kié? Tárnokié?

– Igen. Minden az övé. És le se szarja senki. Bele lehet őrülni ebbe, ha gondolkozik az ember – és egyedül van.

– Nem értem. Elrabolta a gyereket? Miért? És miért nem jelentetted a rendőrségnek? Tegnap hallottam kint az erdőben a sírását!

Ádám megint elfordította a fejét, aztán eszelősen motyogni kezdett:

– Egyéni túlélési stratégia, de hát pont ezzel van a gond, érted? Hogy mindenki így akarja megoldani a dolgokat. Egyedül mihez kezdtem volna? De már nem vagyok egyedül. A testvérem szabad, és halált hoz mindenkire, aki az útjába kerül. Krisztust vártuk, de a Sátánt kaptuk, amiért elárultuk a Földanyát, és szövetkeztünk az Ellenséggel. – Ádám felpattant, de az ajtóhoz érve megállt, és visszanézett az ágyam felé. – Meggyóntam, és most alászállok a pokolba.