A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Hanya Yanagihara: A Little Life

Doubleday, New York, 2015

Fordította

Greskovits Endre

Copyright © 2015 Hanya Yanagihara

Hungarian translation © 2026 Greskovits Endre

Magyar kiadás © 2026 Jelenkor Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Cardon Webb

Borítófotó © The Peter Hujar Archives / Orgasmic Man (1969); Artists Rights Society (ARS), New York / HUNGART

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Csuhai István

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-518-492-7

Tartalom

I LISPENARD STREET

II A POSZTOS

III SMINK

IV AZ EGYENLŐSÉGI AXIÓMA

V A BOLDOG ÉVEK

VI KEDVES ELVTÁRS

VII LISPENARD STREET

Köszönetnyilvánítás

Jared Hohltnak

barátsággal, szeretettel

[ I ]
Lispenard Street

1

A tizenegyedik lakásban csak egy beépített szekrény volt, viszont az üveges tolóajtó egy kis erkélyre nyílt, amelyről látta a szemközti erkélyen ülő férfit, aki csak trikót meg sortot viselt, bár már októberben jártak, és dohányzott. Willem üdvözlésre emelte a kezét, de a férfi nem intett vissza.

A hálószobában Jude épp a szekrényajtót húzgálta, kinyitotta, becsukta, amikor Willem belépett.

– Csak egy szekrény van – mondta.

– Nem baj – felelte Willem. – Különben sincs mit beletennem.

– Nekem sincs. – Egymásra mosolyogtak. Az ügynök utánuk ment. – Kivesszük – mondta Jude.

De az ügynök irodájában megtudták, hogy végül mégsem vehetik ki a lakást.

– Miért? – kérdezte Jude.

– Nem keresnek eleget ahhoz, hogy kifizessenek hathavi bért, és nincs semmi megtakarításuk – mondta az ügynök hirtelen kurtán. Ellenőrizte a hitelképességüket meg a bankszámlájukat, és végül rájött, valami nincs rendben azzal, hogy a húszas éveiben járó két férfi, aki nem házas, ki akar venni egy egyszobás lakást a Huszonötödik utca unalmas (de így is drága) szakaszán. – Van valakijük, aki kezesként aláírna maguknak? Főnök? Szülők?

– A szüleink meghaltak – vágta rá Willem.

Az ügynök felsóhajtott.

– Akkor azt javaslom, fogják vissza az igényeiket. Akik jól működő épületet üzemeltetnek, azok közül senki sem fog lakást kiadni maguknak ilyen anyagi helyzettel. – Ekkor felállt, ezzel jelezte, hogy végzett, és jelentőségteljesen az ajtóra nézett.

Amikor azonban ezt elmesélték JB-nek és Malcolmnak, komédiát csináltak belőle: a lakás padlóját egérürülék borította, a szemközti férfi szinte mutogatta magát, és az ügynököt feldúlta, hogy flörtölni próbált Willemmel, de ő nem viszonozta.

– Különben is ki akar a Huszönötödik utca meg a Második sugárút sarkán lakni? – kérdezte JB.

A kínai negyed Pho Viet Huong nevű vendéglőjében ültek, ahol havonta kétszer együtt vacsoráztak. A Pho Viet Huong nem volt nagyon jó hely – a pho furcsamód cukros volt, a limonádé szappanízű, és legalább egyikük minden étkezés után rosszul lett –, de azért csak jöttek megszokásból is, szükségből is. A Pho Viet Huongban az ember öt dollárért kapott egy levest meg egy szendvicset vagy nyolc-tíz dollárért egy sokkal nagyobb főételt, úgyhogy félretehette a felét másnapra vagy aznap későbbre. Csak Malcolm nem ette meg soha a főételét, és nem is vitte el a másik felét, de amikor befejezte az étkezést, odatette a tányérját az asztal közepére, hogy Willem és JB – akik mindig éhesek voltak – megehessék a maradékot.

– Persze hogy nem akarunk a Huszonötödik meg a Második sarkán lakni, JB – mondta Willem türelmesen –, de nem igazán van választásunk. Nincs semmi pénzünk, emlékszel?

– Nem értem, miért nem maradtok ott, ahol vagytok – szólalt meg Malcolm, aki éppen a gombáját meg a tofuját tologatta a tányérján (mindig ugyanazt rendelte: laskagombát párolt tofuval édeskés, barna szószban), miközben Willem és JB szemlélte.

– Hát, nem maradhatok – felelte Willem. – Emlékszel? – Az elmúlt három hónapban ezt már egy tucatszor el kellett magyaráznia Malcolmnak. – Merritt fiúja beköltözik, úgyhogy nekem ki kell költöznöm.

– De miért neked kell kiköltöznöd?

– Mert Merritt neve van a szerződésen, Malcolm! – kiáltotta JB.

– Á – mondta Malcolm. Nyugodt volt. Gyakran elfelejtett olyan részleteket, amelyeket jelentéktelennek tartott, de mintha azt sem bánta volna, ha az emberek türelmetlenek vele, amiért elfelejti őket. – Értem. – Az asztal közepére tette a gombát. – De te, Jude…

– Nem maradhatok nálad örökre, Malcolm. A szüleid egyszer csak meg fognak ölni.

– A szüleim imádnak.

– Kedves, hogy ezt mondod. De nem fognak, ha nem költözöm ki, méghozzá hamarosan.

Malcolm volt négyük közül az egyetlen, aki otthon lakott, és mint JB szívesen mondogatta, ha Malcolm otthona az övé volna, ő is otthon lakna. Nem mintha Malcolm háza különösképp impozáns lett volna – valójában roskatag volt, elhanyagolt, és Willem kezébe egyszer szálka ment, csak mert végigsimította a korlátot –, de tágas: igazi Upper East Side-i ház volt. Malcolm nővére, Flora, aki három évvel volt idősebb nála, nemrég költözött ki az alagsori lakásból, és Jude rövid távú megoldásként beköltözött. De Malcolm szülei vissza akarták kapni a helyet, hogy irodákat alakítsanak ki benne anyja irodalmi ügynökségének, ami azt jelentette, hogy Jude-nak (aki különben is nehezen boldogult a lefelé vezető lépcsősorral) lakást kell keresnie magának.

És természetesnek tűnt, hogy Willemmel éljen; végig lakótársak voltak az egyetemen. Az első évben ők négyen egy olyan helyen osztoztak, amely egy salaktégla falú nappaliból állt, ahol az íróasztalaik, székeik meg egy kanapé kaptak helyet, ez utóbbit JB nénikéi szállították oda teherautóval, valamint egy sokkal kisebb szobából, amelyben két emeletes ágy állt. Ez a szoba olyan szűk volt, hogy Malcolm és Jude, akik az alsó ágyon feküdtek, meg tudták fogni egymás kezét. Malcolm és JB osztozott az egyik ágyon, Jude és Willem a másikon.

– Feketék kontra fehérek – mondogatta JB.

– Jude nem fehér – válaszolta Willem.

– És én nem vagyok fekete – tette hozzá Malcolm, nem azért, mert nem így gondolta, hanem hogy felbosszantsa JB-t.

– Hát – mondta most JB, miközben villájával maga felé húzta a gombás tányért –, mondanám, hogy mind a ketten lakhattok nálam, de azt hiszem, kurvára utálnátok.

JB az olasz negyedben lakott egy hatalmas, mocskos padlástérben, amelynek furcsa folyosói használaton kívüli, különös alakú zsákutcákhoz és befejezetlen félszobákhoz vezettek, tele az építkezés során otthagyott gipszkarton falakkal, és ezt az egészet egy másik egyetemi ismerősük birtokolta. Ezra festő volt, rossz, de nem is kellett jónak lennie, mert mint JB előszeretettel emlékeztette őket, egész életében nem kell dolgoznia. És nemcsak neki nem kell dolgoznia, de a gyerekei gyerekeinek a gyerekeinek sem kell soha dolgozniuk. Nemzedékeken át festhetnek rossz, eladhatatlan, értéktelen műveket, és akkor is kedvükre megvásárolhatják a legjobb olajfestékeket meg a feleslegesen nagy alsó-manhattani padlástereket, amelyeket teleszemetelhetnek a rossz építészeti ötleteikkel, és amikor megunják a művészéletet – JB meg volt győződve róla, hogy Ezra egyszer majd megunja –, mindössze annyit kell tenniük, hogy felhívják a vagyonkezelőjüket, akitől akkora hatalmas készpénzösszeget kapnak, amekkorát ők négyen (jó, talán Malcolmot kivéve) életükben nem fognak látni. Addig is Ezra hasznos ismeretség, nemcsak azért, mert megengedi, hogy JB és még néhány iskolatársa a lakásában lakjon – a padlástér különböző sarkaiba mindig befészkeli magát négy-öt ember –, hanem azért is, mert jó természetű és alapvetően nagylelkű fickó, aki szeret drága bulikat rendezni, amelyeken kiadós mennyiségű étel, drog és alkohol fogyasztható ingyen.

– Várjatok csak – mondta JB, és letette az evőpálcikát. – Most jövök rá… van valaki a lapnál, aki kiadja a nagynénje lakását. Pont a kínai negyed szélén.

– Mennyiért? – kérdezte Willem.

– Valószínűleg bagóért… azt se tudja, mennyit kérjen érte. És olyasvalakit keres, akit ismer.

– Gondolod, hogy tudsz egy jó szót szólni az érdekünkben?

– Jobb lesz… ha bemutatlak neki benneteket. Be tudtok jönni holnap a szerkesztőségbe?

Jude felsóhajtott.

– Én nem tudok elszabadulni. – Willemre nézett.

– Ne aggódj… én igen. Hánykor?

– Ebédidőben, azt hiszem. Egykor?

– Ott leszek.

Willem még éhes volt, de JB megette a maradék gombát. Aztán mindannyian várakoztak egy darabig; Malcolm néha rendelt jackfruit-fagylaltot, az egyetlen megbízhatóan jó dolgot az étlapról, evett belőle két falatot, aztán abbahagyta, és ő meg JB ette meg a többit. De ezúttal nem rendelt fagylaltot, ezért kérték a számlát, hogy áttanulmányozzák és dollárra pontosan elosszák.

Másnap Willem elment JB-hez a szerkesztőségbe. JB recepciósként dolgozott egy kicsi, de tekintélyes magazinnál a SoHóban, amely az alsóváros művészeti életével foglalkozott. Az állást stratégiai okból vállalta el; terve az, miképp egy este Willemnek magyarázta, hogy megpróbál összebarátkozni az egyik szerkesztővel, és meggyőzi, hogy írjanak róla a lapban. Úgy becsülte, ez úgy hat hónapot vehet igénybe, ami azt jelentette, hogy még három hónapja maradt.

Az enyhe hitetlenkedés állandó arckifejezését viselte munka közben, egyrészt amiatt, hogy neki egyáltalán dolgoznia kell, másrészt amiatt, hogy eddig még senki sem ismerte fel a különleges zsenijét. Nem volt jó recepciós. Bár többé-kevésbé állandóan csörgött a telefon, csak ritkán vette fel; amikor valamelyikük el akarta érni (az épület mobiltelefonos elérése megbízhatatlan volt), egy különleges kódot kellett alkalmaznia, kettőt csöngetett, letette, aztán újra hívta. De néha még ilyenkor sem vette fel – egyik keze sem volt szabad, az asztal alatt összekuszált hajat fésült és font egy fekete szemeteszsákból, amelyet a lábánál tartott.

Ahogy ő fogalmazott, éppen a hajkorszakába jutott. Nemrégiben úgy döntött, hogy szünetelteti a festést, inkább szobrokat készít fekete hajból. Mindegyikük egy kimerítő hétvégét töltött el azzal, hogy követte JB-t, aki fodrászatokba és szépségszalonokba ment Queensben, Brooklynban, Bronxban és Manhattanben, odakint vártak, amíg JB bement, hogy megkérdezze, van-e levágott és összesöpört haj, aztán cipelték utána az utcán az egyre kényelmetlenebb hajaszsákot. Korai művei között ott volt A buzogány, egy teniszlabda, amelyet boholytalanított, kettévágott és megtöltött homokkal, majd ragasztót kent rá, és körülcsavarta hajfüggönnyel, hogy a hajszálak úgy hajladoztak rajta, akár a hínár a víz alatt, valamint A kwotidien, amelyben különféle mindennapi eszközöket – tűzőgépet, szedőlapátot, teáscsészét – borított be hajjal. Most egy nagyszabású terven dolgozott, amelyet csak futólag beszélt meg velük, de arról szólt, hogy sok hajat fésül ki és fon össze, mert göndör, fekete hajból látszólag végtelen kötelet akart készíteni. Előző pénteken pizza és sör ígéretével rávette őket, hogy segítsenek fonni, de többórányi unalmas munka után világossá vált, hogy a közeljövőben nem lesz se pizza, se sör, és kissé bosszúsan távoztak, de nem lepődtek meg túlságosan.

Mindannyian unták a hajtémát, bár Jude – közülük egyedül – úgy vélte, hogy a művek pompásak, és egyszer majd jelentősek lesznek. Hálából JB adott Jude-nak egy hajjal borított hajkefét, de visszakérte az ajándékot, amikor úgy tűnt, hogy Ezra apjának barátját érdekelheti és megvásárolhatja (nem vette meg, de JB sosem adta vissza a hajkefét Jude-nak). A hajprojekt másféleképp is nehéznek bizonyult; egy másik este, amikor JB valahogy ismét bepalizta hármukat, hogy menjenek el az olasz negyedbe, és szerezzenek hajat, Malcolm megjegyezte, hogy a haj bűzlik. És csakugyan: nem valami undorító dologtól, hanem egyszerűen a mosatlan fej szúrósan fémes szagától. De JB előadta egyik dühöngő hisztijét, és Malcolmot öngyűlölő négernek, Tamás bátyának és fajtája árulójának nevezte, mire Malcolm, aki nagyon ritkán gerjedt haragra, de az ilyen vádaktól biztosan, beleöntötte borát a legközelebbi hajaszsákba, felállt és elviharzott. Jude a tőle telhető gyorsasággal Malcolm után eredt, Willem pedig maradt, hogy kezelésbe vegye JB-t. És noha másnap kibékültek, végül Willem és Jude (tudták, igazságtalanul) kissé dühösebb volt Malcolmra, mivel a következő hétvégén visszamentek Queensbe, borbélyról borbélyra jártak, és megpróbálták pótolni a zsáknyi hajat, amelyet Malcolm tönkretett.

– Milyen az élet a fekete bolygón? – kérdezte most Willem JB-től.

– Fekete – válaszolta JB, miközben visszatuszkolta az éppen kibontott fonatot a zsákba. – Gyerünk; azt mondtam Annikának, hogy fél kettőre ott leszünk. – Megszólalt a telefon az asztalon.

– Nem akarod felvenni?

– Majd hívnak megint.

Miközben gyalogoltak, JB panaszkodott. Csábítási energiáinak javát eddig egy Dean nevű főszerkesztőre összpontosította, akit mindegyikük DeeAnn-nek hívott. Hármasban részt vettek egy partin, amelyet az egyik szerkesztő Dakota-házbeli lakásán tartottak, amelyben egyik képekkel teli szoba érte a másikat. Miközben JB a munkatársaival beszélgetett a konyhában, Malcolm és Willem végigjárta a lakást (hol lehetett Jude aznap este? valószínűleg dolgozott), megnéztek egy sor Edward Burtynsky-képet, amelyek a vendégszobában függtek, egy Becherék-féle víztoronysorozatot, amelyet négyszer ötös elrendezésben helyeztek fel a dolgozószoba íróasztala fölé, egy hatalmas Gurskyt a könyvtár félmagas könyvespolcai fölött, és a nagy hálószobában egy csomó Diane Arbust, amelyek olyannyira beborították a falat, hogy csak felül és alul maradt néhány centiméternyi üres felület. Épp egy képet csodáltak két helyes, Down-szindrómás lányról, akik túl szűk, túl gyerekes fürdőruhájukban pózoltak a gépnek, amikor Dean odalépett hozzájuk. Magas férfi volt, de apró, himlőhelyes hörcsögképétől állatiasnak és megbízhatatlannak látszott.

Bemutatkoztak, elmagyarázták, hogy azért vannak itt, mert JB barátai. Dean elmondta, hogy a lapnak ő az egyik főszerkesztője, és ő a felelős az összes művészeti hírért.

– Á – mondta Willem, és óvatosan nem nézett Malcolmra, mert nem bízott a reakciójában. JB már elmesélte nekik, hogy a művészeti szerkesztőt szemelte ki lehetséges célpontjául; ez nyilván ő.

– Láttatok már ehhez foghatót? – kérdezte Dean, és az Arbus-képek felé intett.

– Soha – felelte Willem. – Imádom Diane Arbust.

Dean megdermedt, és apró vonásai mintha csomóba sűrűsödtek volna kicsiny arca közepén.

– DeeAnn.

– Tessék?

– DeeAnn. Úgy kell kiejteni a nevét, hogy „DeeAnn”.

Alig sikerült nevetés nélkül kijutniuk a szobából.

– DeeAnn! – mondta JB később, amikor elmesélték neki a történetet. – Jézusom! Micsoda szar kis sznob.

– De a te szar kis sznobod – felelte Jude. És azóta csak „DeeAnn”-nek nevezték Deant.

Sajnos azonban úgy tűnt, JB annak ellenére, hogy fáradhatatlanul kerülgette DeeAnnt, nem jutott közelebb ahhoz, hogy írjanak róla, mint három hónappal ezelőtt. Pedig még azt is megengedte, hogy DeeAnn leszopja az edzőterem szaunájában, de még mindig semmi. Mindennap ürügyet talált arra, hogy hátramenjen a szerkesztőség faliújságjához, amelyre a következő három hónap cikkötleteit rakták ki fehér kártyákon, mindennap a nevét kereste a feltörekvő művészeknek szentelt rovatban, és mindennap csalódott. A magáé helyett csak különféle tehetségtelenek és agyonreklámozottak nevét látta, olyanokét, akik szívességet tettek valakinek, vagy ismertek olyanokat, akiknek szívességet kell tenniük.

– Ha egyszer meglátom ott Ezrát, megölöm magam – mondta mindig JB, mire a többiek: dehogy ölöd, JB, és ne aggódj, JB, egy nap te is ott leszel majd, és mi szükséged van neked rájuk, JB, valahol másutt megtalálod, mire JB ilyeneket válaszolt: – Biztos vagy benne? – és – kurvára kétlem – és – kurvára belefeccöltem ezt az időt… három egész hónapot a kurva életemből… kurvára gyorsan föl kell kerülnöm oda, különben ez az egész csak kurva időpocsékolás volt, mint minden más. – A minden máson hol az egyetemet értette, hol azt, hogy visszaköltözött New Yorkba, hol a hajsorozatot, vagy csak az életet általában attól függően, hogy mennyire érezte magát nihilistának aznap.

Még mindig panaszkodott, amikor a Lispenard Streetre értek. Willem elég új volt még a városban – csak egy éve élt ott –, és sosem hallott még az utcáról, amely alig volt nagyobb egy sikátornál, kétsaroknyi hosszúságú és egy sarokra délre a Canal Streettől, de még JB sem hallott róla, aki pedig Brooklynban nőtt fel.

Megkeresték az épületet, és megnyomták az 5C csengőjét. Egy lány szólt bele a kaputelefonba, amely sercegővé és tompává tette a hangját, aztán beengedte őket. Az előcsarnok szűk és magas volt, alvadt és csillogó szarbarnára festették, amitől úgy érezték magukat, mintha egy kút fenekén volnának.

A lány a lakásajtóban várta őket.

– Szia, JB – mondta, aztán Willemre nézett, és elpirult.

– Annika, ez itt a barátom, Willem – mondta JB. – Willem, Annika a művészeti rovatnál dolgozik. Menő.

Annika lesütötte a szemét, és ugyanakkor a kezét nyújtotta.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta a padlónak.

JB belerúgott Willem lábába, és rávigyorgott. Willem nem vett tudomást róla.

– Én is örülök – felelte.

– Hát, ez a lakás. A nagynénémé. Ötven évig élt itt, de most beköltözött egy nyugdíjasotthonba.

Annika nagyon gyorsan beszélt, és szemlátomást eldöntötte, a legjobb stratégia az, ha napfogyatkozásként bánik Willemmel, és egyáltalán nem néz rá. Egyre gyorsabban beszélt a nagynénjéről, aki mindig azt mondta, hogy megváltozott a környék, és ő soha nem hallott a Lispenard Streetről, amíg az alsóvárosba nem költözött, és mennyire sajnálja, hogy még nem tudott kifestetni, de a nagynénje csak most, szó szerint csak most költözött ki, és csupán az előző hétvégén nyílt lehetőségük a takarításra. Mindenhová nézett, csak Willemre nem – a plafonra (préselt ón), a padlóra (repedezett, de parketta), a falakra (amelyeken a régi képkeretek kísérteties árnyékokat hagytak) –, míg végül Willemnek szelíden közbe kellett szólnia, hogy megkérdezze; megnézheti-e a lakás többi részét is.

– Csak tessék – mondta Annika –, magukra hagyom magukat.

De aztán követni kezdte őket, sebesen beszélt JB-hez egy Jasper nevű illetőről, aki Archer betűtípust használ mindenhez, és vajon JB nem úgy gondolja-e, hogy az kicsit túl kerek és furcsa a törzsszövegnek? Most, hogy Willem hátat fordított neki, már nyíltan bámulta, és zavaros beszéde egyre értelmetlenebb lett, minél tovább mondta.

JB nézte, ahogy Annika Willemet nézi. Sosem látta még ilyennek, ennyire idegesnek és kislányosnak (általában mogorva volt, és hallgatag, valójában kicsit tartottak is tőle a szerkesztőségben, amiért az íróasztala fölötti falra egy gondosan kidolgozott szívszobrot készített kizárólag tapétavágó pengékből), de már egy csomó nőt látott, aki így viselkedett Willem közelében. Mind így viselkedtek. Lionel barátjuk annak idején azt mondta, Willem nyilván halász volt előző életében, mert nem tehet róla, de vonzza a cicákat. Willem többnyire (bár nem mindig) mintha nem lett volna ennek tudatában. JB egyszer megkérdezte Malcolmtól, hogy szerinte ez miért van, mire Malcolm azt felelte, hogy úgy véli, Willem nem veszi észre. JB csak morgott valamit válaszképpen, de arra gondolt: Malcolm a legkorlátoltabb ember, akit ismer, és ha még Malcolm is észreveszi, hogyan viselkednek a nők Willem közelében, akkor lehetetlen, hogy maga Willem ne venné. Később azonban Jude más magyarázattal állt elő: azt állította, Willem szándékosan nem reagál a nőkre, hogy a körülötte lévő férfiak ne érezzék magukat fenyegetve tőle. Ennek több értelme volt; Willemet mindenki kedvelte, és ő sosem akart készakarva kínos érzéseket kelteni az emberekben, ezért lehetséges, hogy – legalábbis tudat alatt – valamiféle tudatlanságot színlel. De akkor is – elbűvölő nézni, és ők hárman sosem untak rá, ahogy arra sem, hogy utána kicsúfolják érte Willemet, bár ő általában csak mosolygott, és nem szólt egy szót sem.

– A lift jól működik? – kérdezte hirtelen Willem, és megfordult.

– Hogy mi? – kérdezett vissza Annika meghökkenve. – Igen, elég megbízható. – Fakó ajkát halvány mosolyra húzta, és JB a lány miatt is kínosan érezve magát ráébredt, hogy ezt flörtölésnek szánja. Jaj, Annika, gondolta. – Mit is akarnak idehozni a nagynéném lakásába?

– A barátunk – válaszolta JB még Willem előtt. – Nehezen mászik lépcsőt, ezért szüksége van működő liftre.

– Á – mondta a lány, és megint elpirult. Ismét a padlót bámulta. – Bocsánat. Igen, működik.

A lakás nem volt lenyűgöző. Egy kis előszoba, kicsit nagyobb egy lábtörlőnél, ebből nyílt a konyha (forró, zsíros kis fülke) jobbra és egy étkező balra, amelybe talán egy kártyaasztal fért be. Ezt derékig érő fal választotta el a nappalitól, amelynek négy rácsos ablaka délre, a szemetes utcára nézett, és jobbra egy kis folyosó vezetett a fürdőszobához, benne tejüveg lámpa és kopott zománcos kád, ezzel szemben pedig szintén ablakos hálószoba nyílt, amely hosszú volt, de keskeny; itt két ágykeretet helyeztek el egymással párhuzamosan, a falnak tolva. Az egyik kereten már matrac feküdt, terjedelmes, otromba darab, súlyos, akár egy döglött ló.

– A matracot még sosem használták – mondta Annika. Elmesélt egy hosszú történetet arról, hogy be akart költözni, még a matracot is megvette az előkészületek során, de sosem került rá sor, hogy használja, mert inkább a barátjához, Clementhez költözött, aki nem a fiúja, csak a barátja, és istenem, mennyire hülye, hogy ezt mondja. Mindenesetre ha Willem kiveszi a lakást, akkor ő a matracot ingyen odaadja.

Willem megköszönte.

– Mit gondolsz, JB? – kérdezte.

Hogy ő mit gondol? Azt gondolja, hogy egy szarfészek. Persze ő is egy szarfészekben lakik, de ő ezt választotta, mert ingyen van, és a pénzt, amelyet lakbérre fizetne, elköltheti inkább festékre, felszerelésre, drogra és alkalmasint taxira. De ha Ezra valaha úgy döntene, hogy lakbért kér tőle, akkor biztosan nem maradna ott. A családjának talán nincs annyi pénze, mint Ezráénak vagy Malcolménak, de semmilyen körülmények között nem hagynák, hogy egy szarfészekre dobja ki a pénzt. Találnának neki valami jobbat, vagy adnának egy kis havi apanázst, hogy kisegítsék. Willemnek és Jude-nak azonban nincs ilyen választása: nekik fizetniük kell, pénzük meg nincs, ezért valószínűleg arra ítéltettek, hogy egy szarfészekben lakjanak – olcsó, az alsóvárosban van, és ötven százalékukba a tulaj máris belezúgott.

Úgyhogy „azt hiszem, tökéletes”, válaszolta Willemnek, aki egyetértett. Annika felsikkantott. Később kutyafuttában megbeszélték, hogy minden rendben: Annikának van bérlője, Willemnek és Jude-nak pedig lakása – de ezelőtt JB-nek még emlékeztetnie kellett Willemet, hogy nem lenne ellenére, ha Willem fizetne neki egy tányér tésztát ebédre, mielőtt visszamegy a szerkesztőségbe.