athenaeum

© Abrudán Katalin, Balássy Fanni, Bánki Éva, Benedek Szabolcs, Csabai László, Csák Helga, Cseke Éva, Egressy Zoltán, Fábián Janka, Fiala Borcsa, Gordos Zsuzsanna, Kaiser Vivien, Kartali Zsuzsanna, Kertész Edina, Király Anikó, Kiss Ildikó Judit, Kiss Judit Ágnes, Kiss László, Kiss Ottó, Lackfi János, Mészöly Ágnes, Molnár Anikó, Molnár Krisztina Rita, Mörk Leonóra, Papp Noémi, Pacskovszky Zsolt, Rezeda Réka, Ruff Orsolya, Udvarházi Irén, Vályi-Nagy Erika, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978 963 543 671 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztők: Dian Viktória, Kertész Edina, Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Layout terv: Dubecz Adrienn

Kiadói előszó

Életünket, sorsunkat döntően befolyásolja, hogy mit kezdünk a bajokkal, legyenek azok bárhol is. Kimászunk belőlük, vagy elmerülünk bennük? […] A mesék képeinél maradva: útnak indulunk-e, vagy kővé változunk?

(Boldizsár Ildikó: Életválságok meséi)

A szépirodalmi művek gyógyító hatása köztudott, sőt azt tapasztalhatjuk, hogy terápiás alkalmazásuk mára széles körben elterjedt: meseterapeuták receptre írják fel a mesemondást, olvasóklubokban irodalmi minták alapján fejlesztjük a személyiségünket, öngyógyítási céllal írunk naplót, verset, emlékiratot. Ma már egyetemen lehet tanulni a biblioterápiát, jól képzett szakemberek alkalmazzák az irodalmat az iskolákban, börtönökben vagy a krónikus betegellátásban. Az irodalom praktikus lett, valahogy ezt diktálja a korszellem. Az is jellemző erre a korra, hogy a boltok könyvespolcain külön részlege van a gyógyító irodalmi műveknek (healing fiction). Miért akarunk ennyire gyógyulni? Milyen elviselhetetlen bajok vannak a világunkban? És milyen történeteink vannak ezek elbeszélésére? Kötetünk harminc kortárs író novellái nyomán próbálja feltérképezni, hogyan gyógyíthat ma az irodalom.

Húsz magyar írót kértünk fel arra, hogy írjon olyan rövidtörténetet a gyógyulás, a remény és az emberi kitartás témakörében, amely mások számára is erőforrás lehet. Pályázatot tettünk közzé ugyanezzel a felhívással. Százhuszonhét beérkezett pályaműből választottuk ki azt a tízet, amelyik – a felkért szerzők művei mellett – helyet kapott az antológiában. Meglepően érdekes képet rajzolnak ki ezek a történetek. Akad köztük jó néhány, amelyik konkrét testi betegségekről vagy régi lelki traumákról szól. Számos írásban jelent kapaszkodót a családi hagyomány megtartó ereje. Különleges csoportot alkotnak az emlékezés és a gyógyulás kapcsolatát bemutató elbeszélések. A legnagyobb halmazt az újrakezdő főhősök alkotják, belőlük érkezett a legtöbb variáció. A novellák stílusa, nyelvezete éppoly változatos, amennyire sokféle érzelmi hatást kelthetnek.

Az Athenaeum Kiadó szerkesztősége bízik benne, hogy a kötetben szereplő alkotások valóban elindítják az olvasót a felismerés, az együttérzés és a lelki megbékélés gyógyító útján – mert úgy tűnik, erre igen nagy szükségünk van.

2026. május

Dian Viktória

igazgató

Bolyongok
a testemben (test)

Lackfi János

Szívroham
karácsonyra

December 24-én, kora délután bontogatom a csomagolást, a szalagokat, a papírt: kinyitom, és ledöbbenek! Szívroham? Erre igazán nem számítottam!

Nem vicc, annak durva lenne.

Isten nagyon szép ajándékokat ad, de a csomagolópapírjai időnként rettentő rondák. Muszáj volt az újjászületésemet egy infarktusba beletekerni?

Az esti, itthoni műsorra készülgettem, barkácsoltam egy karácsonyi népdalszöveget, hogy majd énekeljük. Aztán felöltöztem, és fura kis izomlázra lettem figyelmes. Előző nap ötven centi hó esett, fejmagasságnál nagyobb hóembert építettem. Talán innen a pici fájdalmak.

A következő löket már félreérthetetlen. Mintha egy úthenger caplatna a mellkasomon, bal karom zsibbad, majd leszakad, homlokom kiveri a víz, fejnehéz leszek, lerogyok az ágyra. Ez klasszikus.

Kiabálok feleségemnek, nyolcéves kislányom rémülten menekülne, önzőn kikönyörgöm, hogy maradjon, őt és Julit ölelem, mert lehet, hogy utoljára. Hívjuk a dokit, majd a mentőt, a diszpécser vonalban marad végig. Nagylányunk kiszalad a főútra, hogy házunkig irányítsa a mentőket.

Érhetett volna a roham az ország másik felén, fellépés közben, vagy akkor, amikor épp vezetek, lehettem volna tök egyedül. Kegyelem.

Most odapakolok mindent a Jóisten elé, bocsánatot kérek szeretteimtől is, a Teremtőtől is minden rosszért, amit elkövettem. Készülődöm, nézem a felhősen napos, naposan felhős eget.

Jön a mentő, infúzió, benne morfin, a fájdalmak szűnnek, zötyögök a kocsiban, alulnézetből a pucér fák. A városmajori szívcentrum az ügyeletes, nagy áldás, a legjobb hely. Pár hete „szívbeteg novellákat” írtunk kollégáimmal, ünnepélyes sajtóakció keretében kikerültek a kórház folyosóján a falra, most pedig nem kell többé elképzelnem, milyen szívbetegnek lenni. A novelláim szomszédságában fekszem.

Kettőkor indult a roham, fél ötkor már a szívemben a sztentek. Afféle mini, hengeres orvosi fémhálók, melyeket ballonnal felfújnak, és így megtartják az elszűkült érfalat. A doki humoránál van, azt mondja, egy Mercedes-jel formájú elágazás három szára tömődött el. Elegáns… Hiába, a stílus maga az ember. Azért jobb, hogy nem Hyundai vagy Suzuki… A csuklómon megy be a katéter, meg sem érzem, ma tizenhárom ember töltötte velem a karácsonyát, hogy megmaradjak.

Fekszünk az intenzíven, mellettem egyesek haldokolnak, mások poénkodnak, a nővérek sistergősen jókedvűek, életet lehelnek belénk, élek.

Hetekig mélységes hála van bennem minden viszontagság ellenére. Döbbenet, hogy visszaküldtek, visszapecáztak. Új életet kaptam. Pedig eddig is éltem, szerettem, írtam, utaztam, felléptem annyit, hogy három életre elég. Egy büdös szót nem szólhattam volna, ha itt a vége. De van még tennivalóm, úgy látszik.

Az utolsó kávé azért lengethetett volna fehér zsebkendőt, az utolsó csülök szólhatott volna, úgy egyél, öcsi, hogy nem lesz több.

Lassan kiderül, nem is olyan spártai a dolog, a kávé egészséges feketén, zsírosat ritkán, de nem soha, még focizni is visszamehetek idővel. Ez már Balatonfüreden, a csodás rehabilitáció alatt történik. Briliáns előadások az étrendről, a gyógyszerekről, a mozgásról. Egy marék gyógyszert persze szednem kell reggel-este, nincs mese. A doki rámutatott kettőre, mikor kiiratkoztam az intenzívről, és az egyszerűség végett kijelentette: ha ezeket nem szedi, MEGHAL, ugye érti? Értettem. Azóta heti szertartás a gyógyszerkiadagolás. Vérhígító, koleszterinszabályzó, vérnyomáscsökkentő, gyomorvédő, bétablokkoló és a többiek. Sok cuki vitaminbogyó. A barátaim.

Füreden megdolgoztattak minket: napi tizenegy kilométer szobabicikli, fél óra intenzív gyógytorna, egy óra séta, este rápakolunk másfél óra pingpongot a srácokkal.

Már nem vagyunk zöldfülű betegek, dörzsölten hajnali hét előtt megyünk vérnyomásmérésre, hogy előbb érjünk a negyed nyolcas bringázáshoz, így benne leszünk az első turnusban, és elérjük a reggelit. A konyha meglepően ízletes, kórháztól, pláne szívkórháztól szokatlan.

Szobatársam egy remek kedélyű betonmixeres srác, anekdotázunk, versenyt horkolunk. Mindig legyőz. Horkolásban is, pingpongban is.

Olvasok, írok, nem tudok betelni a Balatonnal, szeretnék nyelvvizsgát tenni végtelenből.

Leadtam tíz kilót, szerettem vastagon enni, most szeretek vékonyan. Azóta is mindennap megvan a tízezer lépés, olykor tizenötezer is, csinálom a gyógytornát. Kicsit gyakrabban elsírom magam. Tudok mélázni, de tudok röhögni is. Valahogy mindennek mélysége lett körülöttem.

Felfedezem az új életemet. Mérlegelem, mi férjen bele, mi ne. Szétlövöm a naptárat, kevesebb fellépés marad. Okosan. Én, aki szerettem felérni egyszerre minden hegytetőre, átmenni egyszerre az összes falon, most lassítani tanulok. Kiélvezni az ízeket. S persze közben megmaradni szenvedélyes önmagamnak. Nem könnyű. Nem is megoldhatatlan. Még folyamatban.

A vicces, hogy mivel karácsony után Olaszországba mentünk volna, a Facebook-oldalt előre beidőzítettem. Így mintha mi sem történt volna. Pedig történt. Megkaptam életem egyik legnagyobb ajándékát. Még bontogatom óvatosan. Jól vagyok. Nagyon jól!

És milyen izgalmas belegondolni: pár éve, egy szemlélődő imában visszaröppentem a Jordán-partra, a Küldetés helyére, ahol sosem jártam, hogy Jézussal együtt elkérjem az Atyától, mi az, amiért szeret engem. Képzeletemben ott termettem, de meglepetésemre mégsem a Szentföldön jártunk, hanem a Balatonnál. János apostol voltam, nekem is, Jézusnak is hosszú hajunk, szakállunk volt, őrült módjára úszkáltunk, ugráltunk, fröcskölődtünk a vízben, mint a kölykök… Lemerültünk, felbuktunk, hajunkból nagy vizes csóvát formáztunk. Nem bírtunk betelni a tóval. És az Atya kimondta, hallottam, hogy szereti az energiámat, a lobbanékonyságomat, amikor pedig elbukom, akkor… Nagyon szomorú miattam, egészítettem ki rögtön stréberként. De már hallottam is a hangját: nem, nem, nagyon drukkol nekem, hogy felálljak, menjek tovább felé. Ez ő… Megismertem az irgalomról.

De miért pont a Balaton? Családilag sosem voltunk megátalkodott tavi népek, nemhogy egész nyarakat nem töltöttünk ott, de az sem volt tragédia, ha nyarakon át el sem jutunk oda. Pedig még többnyire telkünk is volt.

Most, évekkel később jöttem csak rá. Azért, mert a Balaton az én új kezdetem, új életem helye, a szívkórházzal, mindazzal, ami történt. Én ezt nem sejthettem, de hát van, aki nem véletlenül Ura az időnek is.

Bánki Éva

Az a fő…

– Te csak ne ugrálj, én mindent intézek – ragyog rám a szobatársnőm a Margit kórház apró cellához hasonló kórtermében.

Én nem aggódom, nem is ugrálok, ám azt nem bánnám, ha ő kevesebbet nyüzsögne. Még be sem mutatkoztunk, de segít levetkőzni, kirakni a tisztálkodószereimet. Fáradhatatlan hölgy. Serényen tesz-vesz, aztán felhívja a barátnőit, és megnyugtatja őket: ma meglesz a CT-eredmény, itt hagyhatja a belgyógyászatot, mehet haza intézkedni.

Egy pillanatra levegőt vesz, és felém fordul:

– Te honnan jöttél, mit csinálsz, mióta fáj a lábad?

Egymásra nevetünk, mikor kiderül, hogy mind a kettőnket Évának hívják.

– Nekem Gordon a vezetéknevem – dicsekszik. – Ritka név, de legalább könnyű megjegyezni.

Nem ábrándítom ki, hogy nekem volt már egy Gordon vezetéknevű tanítványom, egy Hajni, igaz, a névhez már nem tudok arcot társítani.

Hát Gordon! Legyen! Megadón hallgatom tovább. Ez az Éva annyit beszél, hogy egy nálam sokkal türelmesebb Éva sem bírná követni. Egyedül nevelte fel a lányát, a szemefényét, és három hónap múlva már várják a kisunokát. A Kolosy téren élnek, a kisszobában lakik a lánya a barátjával, ő a nagyszobában egy vidéki unokahúggal, aki nem bírja a felfordulást a kollégiumban. Itt, az unokahúgnál vesztem el végleg a fonalat.

– Lerajzoljam neked a lakást? – kérdezi.

– Hát persze – sóhajtok.

És mesél, mesél, mesél. A baba miatt vágtak bele a felújításba. No de hogy ez micsoda kosszal jár! Hogy eddig hány szerelő csinált bolondot belőle! Ezért nem tud ő nyugodtan megülni a fenekén a kórházban! Hogyan is hagyhatna mindent a lányára!

Sovány, izgága nő, ami azt illeti, egy csöppet sem tűnik betegnek.

– Te miért vagy itt? – kérdezem.

Éva törökülésben lebeg az ágyán, és így meséli: semmi komoly, itt fáj, ott fáj a hasa, márpedig ő stramm nagymama szeretne lenni, ki akarja vizsgáltatni a kis nyavalyáit…

Ebben a pillanatban lép be hozzánk az osztályos orvos. Zömök, szemüveges, igazából nem is orvosra, hanem egy könyvelőre emlékeztet. Nekem hátat fordítva próbálja Gordon Éva szózuhatagát megállítani. De ez neki sem megy könnyen. Mint valami felhúzható angyal, hajtogatja a magáét a szobatársam. Az orvos háta eltakarja, de lelki szemeimmel látni vélem, hogy még a szőke hajkoronája is reszket nagy felindultságában. Ő bizony nem ér rá, itt rostokol már napok óta…

– Nem is kell itt rostokolnia – vág közbe feszengve az orvos.

Éva örömében felsikkant, én meg közben a csúnya izzadságfoltot figyelem az orvos hátán.

– Megjött a CT-eredménye. Ezzel kell holnap a nőgyógyászaton jelentkeznie.

– Nahát! – tapsikol Éva. – Semmi komoly. Csak egy kis miómám lehet.

Egy pillanatra csend lesz, miközben dől az izzadtság a doktorról.

– Ezt nem mondhatnám, Éva. A CT kiterjedt petefészekrákot mutat. Úgy látszik, a daganat okozza a feszítő érzést a hasában. – Azt sem várva meg, hogy a páciens levegőt vegyen, villámgyorsan felém fordul, és elkezdi nyomkodni a lábamat. – Nem, nincs nagy baj – mondja –, de pár napig itt kell maradnia.

De bizony nagy a baj, és ezt ő is érzi, ahogy félénken kisomfordál a szobából.

Nincsenek szavaink a legfontosabb dolgokra.

Mit mondjak én egy rokonszenves vadidegennek? Duruzsoljak vigasztaló közhelyeket? Emlékeztessem rá, hogy a rákból is meg lehet gyógyulni? Meséljem el neki a saját történetemet? No de ki mondhatja, hogy egyszer s mindenkorra túl van rajta? Hogy úgy megszabadult a ráktól, mint más a vakbelétől vagy a fájós fogától?

Szerencsére nem kell közhelyeket duruzsolnom. Gordon Éva nem vár vigaszra, ami azt illeti, nem lát a felháborodástól.

Hogy pont ővele! Hogy pont most! Mikor a lányára sem számíthat, hisz tele a feje a kisbabával!

Szégyen, nem szégyen, miközben sírás fojtogat, majdnem elnevetem magam. Mintha a legalattomosabb rák csak egy rossz helyen növő szemölcs lenne. Elmeséljem neki, hogy még nem láttam senkit, aki túlélte a petefészekrákot? Hogy ebben a kórságban a nőknek még megcsúnyulni sincs idejük?

Közben hallgatom Éva fogadkozását. Hogy ő bizony nem hagyja magát! Nem hagy kibabrálni magával! Neki gondolnia kell a születendő kisunokára. Már a nevét is eldöntötték, Jázmin lesz. Neki aztán nincs ideje hónapokig az ágyat nyomni!

– De talán nem is kell – mondja vidoran.

Előránt egy zsebnoteszt a párnája alól. Ma szerda van, csütörtökön felrázza a nőgyógyászatot, pénteken már össze is ülhet az onkoteam, a jövő héten pedig kikapják belőle ezt a vacakságot. Ahogy a rendje… Utána még azért biztosan lesz ez-az, kontroll, gyógyszerek, de reméli, a lánya észre sem fogja venni az egészet. Mert fő a kisbaba. Hogy addigra tiszta és szép legyen minden.
Míg hallgatom, apám hangját hallom a fejemben: Először mindig a jók mennek el.

– Remélem, minden rendben lesz – suttogom.

Éva a vékony nők kecsességével felpattan az ágyról, és kezdi az utazótáskába hajigálni a holmiját. Az egyik lila papucsát az ágyam alól kotorja ki.

– De nekünk persze nem kell örökre búcsút mondanunk – mondja hadarva.

És elképedve látom, hogy újra vidáman ragyog az arca.

– Beugrom majd ide hozzád, Évike, megnézem, hogy van a lábad, és elmesélem, mikor lesz a műtétem. Az a fő, hogy ne veszítsük el a fejünket.

Lassan bólintok. És inkább nem mesélem el, milyen nehéz volt a Kékgolyóban beverekednem magam a műtőbe, mennyit kellett várnom arra a bizonyos, misztikus távolságokban tanyázó onkoteamre, és hogy a műtét előtt hetek teltek el a legőrjítőbb kétségbeesésben.

– Fel a fejjel! – mondom, és megkönnyebbülök, ahogy szélsebesen kiviharzik a szobánkból.

Várok rá csütörtökön, pénteken, aztán a következő héten mindennap. Várom a híreket, hogy sikerült felrázni a nőgyógyászatot, hogy sikerült összerántani az onkoteamet, életet lehelni a korhadó magyar egészségügybe. A lábamra rengeteg antibiotikumot kapok, az álomszerű ködben összekeverednek a Kékgolyóban töltött napjaim Gordon Éva történetével.

Engem a rák hírére olyan rettenetes halálfélelem taglózott le, hogy nem is emlékszem a betegtársaim arcára. Most mindegyikük helyett az aranyfürtös, örökösen izgő-mozgó Gordon Éva csontos arcát látom. Vajon az orvosokat érdekelni fogják a gyorsan elhadart, vízvezeték-szerelős történetek? Egyáltalán eljut-e Gordon Éva a kemoterápiáig? Hajlandók lesznek-e egy kiterjedt petefészekrákkal bármit kezdeni? Az a fő, hallom minduntalan a hajdani szobatársamat. És látom magam előtt, ahogy ragyogó arccal előremutat. De mi a fő? Lassú haldoklást vagy gyors halált kívánjak neki?

Ahogy jobban leszek, a telefonomon olvasgatok a petefészekrák túlélési esélyeiről. Minden rák halálos, de a petefészekrák a legalattomosabb az összes kórság közül. Egy pillanatra elképzelem Éva lányát: a méhében már mozog a baba, miközben ő annak az agóniáját figyeli, aki őt a méhében hordozta. Az én lányomból is akkor lett felnőtt, amikor megtudta, meghalhatok. Hány hónapot, hány évet vettem el a kamaszkorából?

A ráknak amúgy már a gondolata is megbetegít. Nyilván előbb szabadultam volna meg a lábfájástól, az orbánc kínjaitól, ha nem Éva és a lánya sorsán rágódom.

De megszabadultam, és ez a fő. Néhány nap a Balaton partján, és az anyain lágy hullámok, a víz tükrén ragyogó napsugár – no és persze a lányom nevetése – kimosta belőlem a fájdalom emlékét is.

Őszbe borultak már a nagy platánfák a HÉV-megálló körül, mikor összefutottam egy régi tanítványommal. Én rettegek az efféle találkozóktól, mert miközben lelkes, fiatal nők szorongatják az utcán a kezem, fogalmam sincs, hol láttam őket. Emlékszik arra, tanárnő, mit mondott Dantéról? Mosolyogva bólogatok. Dantéra még emlékszem valamennyire.

És óvatosnak kell lenni ilyenkor. Karrierre, gyerekre nem szabad rögtön rákérdezni. Ám ezzel a szeleburdi lánnyal most nem kell óvatoskodni. Itt van a legjobb beszédtéma: a kisbaba a hordozóban.

– Hogy milyen aranyos baba! – hajolok fölé.

– Nahát! Engem már nem is tetszik megismerni? Gordon Hajni vagyok.

– Persze, persze – makogom.

Csak most nézem meg alaposabban. Ahogy hadonászik előttem, ahogy reszket a hajkoronája, ahogy táncot járnak a végtagjai – nem is értem, hogyan képes a gyerekét így biztosan tartani.

Olyan könnyűek ők ketten, az anyuka és a gyerek, mintha elfújhatná a szél az út túloldalára őket.

– Pedig nem volt egyszerű szülés, azt elhiheti, tanárnő. Az orvosok szerint olyan sovány vagyok, hogy nem is hitték el, hogy megszülöm a gyereket. Pedig megszültem, ahogy a rendje.

Ahogy a rendje… Nyelvemen a kérdés, mi történt közben az édesanyjával, de Hajni is csak beszél, beszél… Olyan gyerekesen felszabadult, mint akinek halhatatlan az édesanyja.

– Találkoztam az anyukájával, nagyon kedves asszony… – kezdem óvatosan.

Megkönnyebbülök, hogy Hajni arcán semmi fájdalmat nem látok.

– No igen, az anyu! Rettentően kimerítette magát a rohangálással. Annyira várta a babát, annyit lótott-futott, hogy a végén a sok idegtől valami gyomorfertőzést kapott.

– Gyomorfertőzést?

– Gyomorfertőzést, bizony. Hónapokig feküdt a kórházban. Nálunk meg állt a lakásfelújítás, még a vizet is a konyhából kellett hoznunk. Szegény anyut közben úgy kikészítette a kórház, hogy rá sem ismertem, amikor betámolygott a szülészetre. Nem elég, hogy lefogyott, a haját is tüsire vágatta. Ennyi idősen! Csak a hangja maradt meg szegénynek.

– És most? Hogy van… a gyomra az anyukájának?

– Ó, azóta már szépen összeszedte magát. Nincs időnk lustálkodni egy ilyen kis örökmozgó mellett, ugye? – És játékosan a szájába kapja a kisbabája egyik ujját. – Hamm! Nokedli! Bumbuska! Megeszlek!

– Az a fő, hogy mind jól vannak.

– Az a fő, hogy – nevet Hajni, de nem tudja a mondatot befejezni, a HÉV a megálló felé közelít, és ő nagy hadonászva, a haját csapkodva szedi a lábát, hogy elérjék az utolsó kocsit.

Tartalomjegyzék

Kiadói előszó

Bolyongok a testemben (test)

Lackfi János: Szívroham karácsonyra

Bánki Éva: Az a fő…

Abrudán Katalin: Bionikus nő

Kartali Zsuzsanna: Két kosár

Lassan megtelik az emlékkönyv (emlékezés)

Kiss László: Lépcső

Kiss Ottó: Udvar

Balássy Fanni: Éva

Udvarházi Irén: Karácsonyi baracklekvár

Gordos Zsuzsanna: Liza könyve

Vágyódni az után, ami elmúlt (gyász)

Mörk Leonóra: Kicsi csillagom

Cseke Éva: Nőszirom

Molnár Anikó: Kéthetek

Rezeda Réka: Páros szerv-e a kifli?

Kiss Ildikó: Judit Már

Vályi-Nagy Erika: Az utolsó

Király Anikó: Csokifolt a biztonsági övön

Új utakon (újrakezdés)

Fábián Janka: A magyar sebesült

Kiss Judit: Ágnes A csodadoktor

Mészöly Ágnes: After

Molnár Krisztina: Rita És a békáktól megszabadulok?

Pacskovszky Zsolt: Másik élet

Benedek Szabolcs: Háromnegyed hat

Kaiser Vivien: Csak oda

Egressy Zoltán: Félébren

Csabai László: Apológia – Igazolás

Ünneppé válik (család)

Ruff Orsolya: A polip

Fiala Borcsa: Találkozó

Csák Helga: A cinegés tetoválás

Papp Noémi: Tavasz az ölünkben

Kertész Edina: A fügefa

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Gilda Display – SIL Open Font License

Kalnia – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License