Gárdonyi Géza

Messze van odáig

ISBN 978-615-6683-88-5

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

Messze van odáig.

A kertésznek csak egy leánya volt.

A belső szoba.

Ali rózsás-kertje.

Ne áss a temetőben.

Sánta angyal.

Néha az ember feledékeny.

Mikor a csősz ünnepet csap.

A nyugalom édes kenyerén.

A hortobágyi orgona.

Ora pro nobis.

Ne halj meg Fábián.

Két vándor.

Messze van odáig.

I.

Elől megy a kutya. Utána a tehén. Tehén után az ember.

A kutya vidám, fehér kutya. Ámbátor nem is egészen fehér, mert a fél füle meg a két hátulsó lába fekete. De mégis komondor, közepes termetü, fürtös szőrü komondor. A tehén afféle szegény kis falusi tehén, rövidlábu, kurtaszarvu riska. Az ember: harmincötéves forma, szűrös és nagycsizmás atyafi, amilyen a tehenek után szokott ballagni.

Ballag gondolkodva.

Még csak most hajnalodik. Az útszéli fákon hideg harmat ül. A sárguló falombon itt-ott hosszu fehér szálban leng a Mária-cérnája, - vagy ahogy falun mondják: ökörnyál.

Mikor a nap fellövi az első aranynyilát, már a vasuti sorompónál állanak. A sorompó le van eresztve, tehát várjunk. A tehén áll. Az ember is áll. A kutya azonban a bakterház felé szimmant: átugrik az árkon s be a bakter-udvarra.

Az ember látja és morog:

- Ménkü ezt a kutyát...

Nem tetszik neki, hogy elhagyta a kutya a házat.

De már nem lehet visszaparancsolni. Bolond, veszekedős kutya. Ha falun mennek át, minden kutyával megverekedik. Mikorra hazakerül, váltogatva sántit mind a négy lábára.

- Gubi! - kiáltja haragosan az ember. Gubi!

Gubi azonban oda-bent van már. Dühös csahintás hallatszik a bakter udvarán. A bakternak is van kutyája, mégpedig a hangjáról itélve, nem kicsi. Gubi nem is fogadja el ott helyben a viadalt: visszafut. Nagy szökemléssel ugorja át a vasuti árkot. Egy hasonló nagyságu rövidszőrű sárga kutya dühös herregéssel ugrik utána.

Az árkon innen azonban megáll a falusi kutya, és szembefordul a bakter kutyájával. Egy percig a fogukat vicsorgatják s karikázó szemmel merednek egymásra, miközben bősz rrrr hangokat szíva mérik egymásnak az erejét. A következő pillanatban egy-gomolyaggá válik a két kutya: Hrr-hrr! Ham-ham! Csak-csak-csek-csek! Ham-ham!

Az orsó nem forog úgy, mint azok ketten a fűben.

Ham-ham! Hrr-hrr! Vauúú-vauúú!

És a bakter kutyája sántitva kotródik vissza a házba, vauuú!...

Gubi leül, és nagykomolyan körülnyalogatja a lábait.

Jön a vonat. A tehén felforgó szemmel hátrál a sorompótól.

- Nono, Szegfü! - csillapitja az ember.

S erős markába fogja a kötelet.

A vonat elmorgott. Előkocog a bakter, hogy fölemelje a sorompót.

- Aggyisten - mondja az ember.

- Aggyisten - feleli a bakter.

S tekint az emberre, a tehénre, a kutyára. Aztán megint a tehénre.

- Hova megy ez a szép tehen?

- Ez a szép tehen? Amerikába.

- Amerikába?

- Amerikába.

- Elkopik addig a körme!

- Majd a zsebembe teszem, hogy ne kopjon.

A sorompó fölemelkedik.

Az ember köszön, és a tehén tovább halad Amerika felé.

*

Még ezelőtt egy héttel esze ágában se fordult meg Antalnak, hogy Amerikába menjen. Minek is ment volna? Akinek itthon is van kenyere, nem keresi a tenger túlsó felén.

A faluból csak egy haszontalan ember ment ki ezelőtt három évvel: a Péter koldus fia: Kis Péter. Az is miért? A papnak a szolgája volt, de kulcsot szerzett a pincébe: bejárt éjszakánkint. Hát elcsapta a pap. Akkor meg disznót hajtott valahonnan: bezárták érte öt hónapra. Vajjon boldogulhat-e itthon, akinek se földje, se pénze, se becsülete? A feleségét még csak megfogadta a zsidó, - szolgálójának, de Kis Pétert nem fogadta meg a zsidó, se más. Hát mit tehessen? Elment a faluból, - kihányódott valahogy Amerikába.

Ezelőtt egy héttel történik:

Antal gazda a szárat vágja künn a földjén. A kukorica felső szárát. Csövön felül. Csak úgy egymagában dolgozgat. No meg a kutyája van vele, a Gubi. Az persze nem dolgozik, csak épp hogy a tarisznyára vigyáz, meg olykor a héjára csahol.

Hát csak dolgozgat Antal. Dolgozgat komolyan, szinte búsan. A nyáron valami kolera tizedelte a disznókat. Neki is volt egy malaca: elvitte az ördög. Szomorú lesz a tél!

Dolgozgat. Lassu munka, de estig csak meglesz. A koma majd hazaszállitja a szárat.

Délben, hogy harangoznak, leveszi a kalapját és imádkozik. Közben a falu felé pillant: meglepődve látja, hogy a távolban a felesége jön. Sárga kendő, indigó szoknya, - minden asszony úgy jár. De azért az az asszony mégis az ő felesége. Ha olyan messziről látná, mint amennyiről az ember csak bogárnak létezik, akkor is megismerné. Dehiszen ott fut mellette a kislánya is, a nyolcéves Kati. S ott van az asszony ölében a kicsi is, a Jánoska.

Az asszony csak jön nagy-sietést. Kezében a kantáros fazék.

Antal álmélkodik és félben-felejti az imádságot.

- Mi a csuda?...

Ebédet nem várt, hiszen rövid már a nap. Ha főz is az asszony babot vagy krumplit, Katitól is kiküldheti. Tán az Anti gyerekkel történt megint valami?

Az Anti gyerek tizenegy éves és gyakorta történik vele valami. Mással nem is történik, csak mindig Antival történik: holmi hajigálások, leckenemtudások, galambtojás-szedés a toronyban, és a jó ég tudná mi minden. De az efféle ügyek este is megbeszélhetők. Csak nem esett a kútba az a gyerek? Vagy megint a toronyba mászott? De hátha veszett kutya járt a faluban és az marta meg? Aj dehogy: házőrzőnek hagyták otthon, persze hogy házőrzőnek.

Ezen hol aggodalmas, hol megnyugtató tünődések közben leteriti a szűrét a gyepü mellé. És űl és vár. Darabig a Gubi kutya is űl, űl a gazdával szemben, és kérdőn néz reá:

- Dél van: nem eszünk?

Az asszony közeledtére azonban megérti az ügyet. Felugrik: eléjök lódul nagyvidám örömmel. Táncol és meg-megszimmantja a fazekat.

Az asszony nem jajgat, mégcsak nem is vizes a szeme, tehát az Anti gyerek él és virágzik. De mi más hozta ki az asszonyt? Adó? Végrehajtó? Vagy a Lipót bótos tudakolja a búzát?

Kérdezőn pislog az érkezők elé.

Az asszony liheg a sietségtől.

- Tudja-e kend mi az ujság? - kotkodácsolja már húsz lépésnyiről. Tudja-e kend mi az ujság?

Még fiatalképü asszony. Nem is több huszonhét évesnél. Tizennégy éves korában ment férjhez. Vasárnaponkint mikor felöltözik az ötforintos virágos tarka selyemkendőbe, még mindig csinos menyecske, hosszunyakú, fehérfogú, fiatal menyecske.

- Tudja-e kend mi az ujság?

A gazda elképedésén látszik, hogy semmiféle ujságot nem tud.

- Persze, hogy is tudná? - kotkodácsolja tovább az asszony. Nem hallotta? Hát mit gondol: ki az első asszony a faluba? Bodáné? Uginé? Jó vóna! Mucskainé? Elmehet kend. Jaksáné? Ratkócziné? Bámulhat kend! Hát tudja ki? Hát az a ringyes-rongyos, cafatos, mocskos, mezitlábas Kis Péterné. Az. Ihol a leves. Egye meg kend, ha tudja. Hát az első gazda ki a faluba? Tudja-e kend? Boda Miklós? Még az éjjel az vót. Ugi Náci? Az se. Mucskai? Jaksa? Ratkóczi? Egyik se. Hát mér nem eszik kend? Persze, hogy tudja mán. Hát Kis Péter.

S a Niagarának nincs olyan áradata, mint ahogy Antalné elmondta: hogyan érkezett meg Kis Péter hajnalban Amerikából. Hogyan vette meg mingyárt délelőtt kilenckor a zsidónak a felvégi házát. Hogyan vett mingyár a feleségének negyven rőf ruhának-valót a boltban. Hogyan pipázik az apja kódulás helyett majd ott a salugáteres zöld ablakban.

Antal valóban alig birta megenni a krumplilevest. Pláne mikor a felesége a végén még magasztalta is Kis Pétert.

- Az oszt az ember a talpán! - ülhet kend mögéje majd vasárnap a templomba.

Az asszonynak a sok beszédben végre is elfogy a lélekzete. Antal kiforditja a maradék krumplit a kutyának.

- Lopta a pénzt, - szólal meg félvállról. Lopta valahol.

- Lopta ugye?

- Lopta hát. Ugy nem látta az Amerikát, mint én.

S a csecsemőért nyul.

- Gyere ide Jani!

A háromaraszos kisember örömmel nyujtja a két kis karját, - mint a csupasz verebecske, mikor a szárnyát elnyitja. Az anya érdeklődése is egyszerre elhagyja Kis Pétert, és a gazdák hátravetődésének gondjait.

- Tudja-e kend, hogy mán imádkozik a Jani. Csak nézem reggel, hogy a gyerekek imádkoznak, összeteszi szépen ő is a két kis kezit. Mondok: tán te is imádkozol? Csak imádkozzál szépen. Gyön át Boris néni. Mondok: imádkozz Boris néninek is. Imádkozott az ártatlanka.

S rágyönyörödik a gyerekre:

- Imádkozz no. Tedd össze a kacsócskádat.

A gyerek valóban összeteszi szépen a két kis kezét, és fogatlan szájjal hangtalanul nevet.

Szombat van aznap.

Másnap a templomban Kis Péteren áll mindenkinek a szeme: huszonhét éves pidrem-pödröm bajszu, vörhenyes szőke ember. Úri ruha van rajta: köpönyeg és olyan piros nyakkendő, hogy a legszegedibb paprika is elsárgulhat irigységében mellette. De még ez semmi: a prédikáció alatt elővon egy talmi aranyláncot, talmi aranyórát a zsebéből: villogtatja, felpattantja, rápillant.

Mintha szél susotolna át a templom belsején: szemek és szájak elnyilnak. Prédikálhat ott akár maga a szentsüvegű püspök, egy ige se ragad meg abból senkinek se az elméjében.

Hétfőn csakugyan vett a Péter házat. (Nem volt igaz, hogy a zsidó házát vette meg. Csak alkudott reá.) A kántor özvegyének a házát vette meg igazában. (Háromszáz forinton.) A földjét is megvette. (Azt is háromszáz forinton.) S még tudakol földet. Esténkint a kocsmában ül és regél sok csuda mindenfélét Amerikáról.

- Még mindig nem vitték be a csendőrök! - csodálkozik az asszony. Hátha igazán kint járt Amerikába? Nézzen el mán kend is. Ihol-e húsz grajcár. Halljon valamit kend is: miket hazudik? De tiz grajcárt visszahozzon kend.

- Dehogy megyek, - válaszolja félvállról a gazda.

Azonban félóra mulva mégis fölvette a dolmányát.

- Add ide azt a húsz grajcárt.

Későn tért haza.

- Péter nem hazudik, - mondotta komolyan. Leveles irása van rúla, hogy négy évet dógozott három helyen. Legutoljára egy hintógyárba faragott. Másfél dollár vót a napszáma.

- Mennyi pénz a?

- Egy dollár öt korona.

Az asszony összecsapta a kezét.

- Nyolcadfél korona! Hazudik.

- Nem hazudik. Mer háromezer koronát hozott haza. Nem hazudik.

S másnap megint elment a kocsmába.

- Amerikába jó a kereset, - ujságolta megint az asszonynak. És könnyü kijutni. A hajó odáig viszi az embert. És aki acélgyárba dógozik, másfél dollárt is megkeres naponkint. Én többet is kapnék. Mer én katona vótam, azok meg nem vótak. Egyikük se vót.

- Ilyeneket ne forgasson kend az elméjébe, - mondta csöndesen az asszony.

- Az adót dobolták, - szólt aztán, - hogy másra fordítsa a beszédet. Hallotta kend?

A gazda megvonta a fél vállát.

- Hallottam. Dobolhatják. Nem jó avval sietni. Aki mingyán fizet, arra jövőre több adót vetnek.

Az ember a következő napon hallgatagon viselkedett. Az asszony még gyanakodott is rá, hogy talán haragszik valamiért? Egyszer hogy félszemmel kiles az udvarra, látja, hogy a gazda a két tenyerébe veszi a Katika orcáját és megcsókolja.

- Jó lány vagy, - mondja, - jó kis lány. Csak jó is maradj.

No nem haragszik.

Estefelé a gazda megint szól:

- A dolmányomat...

- Elég vót mán, - vélekedik az asszony. Maradjon kend itthon.

- Csak még ma. A biró is ott lesz ma. Kérdezte, hogy én is ott leszek-e? Megigértem.

Az asszony kedvetlenül kaparta elő a pénzt a ládafiából.

- Ne soká maradjon kend. És ne higyjen el mindent, amit az az ember beszél.

A gazda azonban sokáig elmaradt. Éjfélkor tért haza. Többet is ivott, mint szokott, de azért állt a lábán.

- Amerikába két dollárt is fizetnek olyiknak, - ujságolta, mikor már lefeküdtek.

- Mindent elhisz mán kend, - vélte kedvetlenül az asszony.

- Aki ügyes, annak fizetnek. Neki is fizettek a bőrgyárba, a második esztendőbe.

Az asszony hallgatott. Kisidő mulva megszólalt:

- Két dollár tiz korona. De hazudik.

- Nem hazudik. A szomszédfalubúl is járt ott vele két ember: Nyilas István meg Barcza Dani. Barcza vele gyött haza Péterrel. Nyilas még ott maradt. Szénbányába dógozik. Télen, nyáron egyforma a napszám. Egyforma.

- Télen nálunk senkinek sincs keresete, - mondta elgondolkodva az asszony.

Másnap tizenegykor Katika maga tér meg az iskolából.

- Anti nem jön meg, csak talán délután, - ujságolja.

Az apa elkomorodik:

- Mán megin?

- Birkózott. Nagy Ambrussal birkózott, osztég eldöntötték az álló-táblát. Osztég most le kell neki irnia százszor, hogy: Az iskolába birkózni nem szabad.

Már az asztalnál ülnek, mikor az Anti gyerek nagylihegve betoppan. Erős-tagos, térdig-csizmás fiu. A szeme olyan nyugodt fekete, mint az apjáé. Az orra most még csak kis piros hónapos-retek, de az is olyan krumpli forma lesz idővel, mint az apjáé.

Félve pislant széjjel, s ledobja a vászontarisznyát a bubospadkára.

Az apa haragos arccal kapja fel a botot az ajtó mellől.

- Mingyán agyonverlek! - kiáltoz reá. - Hát te mán örökké gyerek maradsz-e?

Az asszony ijedten lobban közbe. A gyerek is elsápad. A bottal azonban nem történik semmi, csak a macska irrant el tőle be az ágy alá.

Az ember eldobja a botot, s rászól a fiura haragosan:

- Ülj le: falj! Mahónap tizenkét esztendős vagy. A télen jársz utoljára iskolába. Úgy viselkedjél, ahogy okos fiunak illik!

Nagy hallgatással szürcsölik tovább a levest. A gyerek csodálkozással fontolgatja, hogy hogyan fog ezután viselkedni! Az asszony magában hálistenkedik, hogy a gazda nem haragudott egy hajszálnyival erősebben. A macska kidugja hamvas kis fejét az ágy alól és a szemét elnyitva tünődik, hogy visszatérhet-e már Katikának a széke mellé?

Ebédután a gazda: tarisznyát öltött, és se szólt, se beszélt, ellépett. A kutya is vele akart menni, de a kapuban visszakergette:

- A szárat hozatja haza, - vélekedik az asszony. - De mért ilyen korán!

Az ember este a szár nélkül érkezett haza. Szótlanul ette meg a vacsoráját: bablevest, kenyeret. Csak utána szólalt meg, a fiának szólva:

- Mit tanultatok ma délután?

- Számolást, bibliát.

- A számolás jó főképpen, - bólintott a gazda. - Hogy a zsidó meg ne csaljon, az a fő.

Fölkelt. A szüréért nyult.

- Adj húsz grajcárt, - mondotta az asszonynak.

- Nem adok, - pattant fel az asszony. Mondta kend, hogy nem megy többet...

- Igaz. De lásd ma Barcza is ott lesz. Az is járt Amerikába.

- A fene ott egye azt az Amerikát. Mi köze kednek vele?! Még bizony kendet is megtántoritják.

- Épp azért: Barcza megmondja, mi igaz, mi nem?

- Hát aztán ha igaz is, ha nem is? Mit őrli kend a fejében. Mink nem kószálunk ki Amerikába.

- Húsz grajcárt ide, - mondja komolyan az ember.

Az asszony habozva áll még egy percet a szoba közepén, aztán mégiscsak belenyúl a ládafiába.

Aznap korán megtért a gazda. Tiz krajcárt visszaadott az asszonynak.

- No ugye, hogy hazudott?

- Nem hazudott semmit, - felelte komolyan a gazda.

És nem szólt többet. Fordult egyet az istálóban. Aztán, hogy visszatért, a lámpással a gyerekekre világított. Anti a bubos-zugban feküdt. Kati az ágyban.

- Anti igen növésnek indult, - mondotta csöndesen. És milyen erős-talpas a kölyök.

- Termetesebb lesz kendnél. De Katika is szépen cseperedik. Három év mulva odaadjuk valami jó házba.

A gazda a fejét rázta:

- Az én lányom nem fog szógálni!

És szinte haragosan villant a szeme az asszonyra.

Az asszony elcsodálkozott, de nem szólt.

Lefeküdtek.

A gazda még a pipáját szivta a dikón is.

- A szár nem lesz elég a télre a két jószágnak, - mondotta ásítva. Hiába: a nagy szárazság...

- Sovány a szár, - hagyta rá az asszony.

- Hónap sokan hajtanak tehenet a vásárra.

- Eresszük el mink is az egyiket: a Szegfüt, - vélekedett az asszony. Iszen az üsző karácsonra mán megellik.

- Nem bánom, - felelte csöndesen a gazda.

- A péz ugyis kell, - fonta tovább az asszony, ha a kőmüves hazajön, megegyenesíjjük a házfalat. Hátul. Ma néztem...

- Am még ráér, - vélekedett a gazda.

- Alig, - felelte az asszony. Igen hajlik mán kifele.

- Nem éred te meg azt...

- Mégis jobb, ha megrakatjuk. Aztán... Ha látna kend valami ócsó hizót a vásáron...

- Hát... majd körülpillantok.

És reggel már nem fejte az asszony a tehenet.

II.

A gazda kissé félrecsapott kalappal tért haza a vásárról. Áldomást ivott persze a tehén eladása után. Az úton meg hogy a koma kocsiján tért haza, megintcsak be kellett pillantani emberség okáért az útszéli csárdába.

Dehát azért egyenesen járt, okosan is beszélt. Csak épp hogy többet beszélt, mint szokott, meg hogy piros volt a képe. No meg hogy szivarozott.

A gyermekek már aludtak, mikor ő megérkezett... Sokáig várták pedig a vásárfiát, de végre is elnyomta őket az álom.

Csak az asszony maradt fenn. Hallgatódzott: Kopog-e csizma? Megáll-e a ház előtt? Hallatszik-e röfögés?

Hallgatódzott. Meg-megpiszkálta az olajmécsest az asztalon.

Hát aztán végre-valahára megállt egy kocsi a ház előtt, és nyájasan búcsúzkodó férfihangok hallatszottak. De röfögés nem hallatszott.

A gazda nem is beszélt a hizóról. Csak arról, hogy hogyan adta el a tehenet.

- Nyócz litert ad mondok, - de nem akarta hinni a zsidó. No mondok hát fejjük meg. Adja ide a kalapját. Ha négyszer teli nem fejem, hát ingyen elviheti... Mert cilindérium kalapja vót a zsidónak...

Elhallgatott. Gondolkodva nézett a harmadára fogyott szivarja tüzére. Az asszony az asztalra könyökölve hallgatta bús kedvvel.

A mécses halkan sercegett.

- Hát aztán? Megfejték?

- Dehogy fejtük, kifizette: három százast adott, meg két húszkoronást, meg egy tizest. Ihol van, tedd el.

S benyult a csizmája szárába. Elővonta onnan a disznóhólyagba kötött bankókat.

Az asszony a kezébe vette a pénzt. Sohajtott.

- Hát aztán? Gyisznót nem nézett kend?

- Néztem biz én. Dehát igen derága vót. Majd akad itthon, - ha éppen akarunk.

Ez furcsa volt: Ha éppen akarunk. Az asszony meg is pislogta. De csak hallgatott szomorún.

Az ember is gondolkodva szivogatta a szivarját. A kisgyerek megsiramlott. Az asszony az ölébe vette: kibontotta a mellét.

- Hát aztán? - kérdezte egykedvüen.

- Hát aztán bementünk Barczával a sátorba.

- Az is ott vót?

- Ott.

- Aki Amerikába járt?

- Az.

- Hát aztán?

- Hát...

A gazda álmos szemmel csodálkozik bele a levegőbe, mintha azon tünődne, történt-e egyáltalán még valami a világon? Leüti a hamut a mutatóujjával a szivarról.

- Aztán uj patkót vettem a csizmára, mondja unalommal.

- Uj patkót? Iszen még jó vót.

- Jó vót, de vékony vót mán.

- Ha vékony vót is, járhatott vóna még vele karácsonyig igy. Várhatott vóna kend vele.

- Nem várhattam. Mer ki tudja mennyit járok én a télen?

- Mennyit jár? Hát mennyit járna kend? Nem áll be kend falu póstásának.

- Lehet hogy még annál is többet járok én.

S elgondolkodva nézett a mécsesbe.

Az asszony sejti mán, hogy nagy nyilatkozatot rejt a hallgatás. De a gazda nyilatkozat helyett kérdez:

- Itthon nem történt semmi?

- Dehonnem: az adót dobolták megint. Hogy aki hátrálékos, fizessen.

- Mink is hátrálékosak vagyunk.

- Ujévig ráérünk.

- Nem érünk rá.

- Kend mondta, hogy ráérünk. Kend mondta, hogy jobb késni vele: nehogy azt véljék, hogy könnyen fizetjük az adót.

A szivar tüze már a papiros-szipókát pörköli. A gazda elnyomja a tüzét, s kipiszkálja a maradék szivart a szipókából. Teszi a dohányzsacskójába.

- Sütöttél kenyeret? - kérdezi álmosan.

- Sütöttem, - feleli az asszony.

Hallgatva vetköznek.

Az asszony az ágy mellé igazitja a bölcsőt.

Az ember az ajtó mellé vetkezik. Ő a dikón hál, az ajtó mellett.

- A húsgyárba három dollár a napszám, - mondja álmosan az ember. Három dollár annak, aki mán beletanúlt.

Az asszony kifakad:

- Sülyedjen el az a húsgyár! Váljon kővé minden dollár, ami ott van! meg amit hazahoztak is! Hazudik Barcza is! Bizony még elámítják kendet! De nem is eresztem én kendet többet abba a kocsmába.

- A pénz nem hazudik, - mondja nyugodtan az ember. Mer az is gazdagon gyött haza. Ha én odaleszek három évet, én még többet hozok haza.

Az asszony sírvafakad:

- Megbolondították kendet, megbolondították. Hogy félrefordították az eszit!

Nem, semmiképen nem akart arról hallani, hogy az ura kimenjen Amerikába.

S másnap reggeltől estig ezen harcoltak.

- Irni, olvasni se tud kend!

- Azok se tudnak. És azok el is kőtötték a keresetük felét. Én megélek kenyéren, vizen.

A két gyerek ijedt álmélkodással hallgatta a beszélgetést. Kati sirt, mikor az anyja sirt. Anti csodálkozva és tisztelettel nézett az apjára.

Délután az ember felöltötte a dolmányát: kiment a házból. Az asszony utána küldte a kislányát, hogy a kocsmába ment-e?

- Nem a kocsmába: a községházára ment.

Az Anti gyerek ott irt az ablaknál valami iskolai irást.

- Te Anti, - mondta az asszony. - Mit tanít a tanitó úr Amerikárúl?

- Mit? Ott nappal van éccaka. Osztég... ott fejjel lefele járnak.

- Fejjel lefele?

- Ugy ám: mint a legyek a gerendán.

- Nem jól értetted te azt.

- Dehonnem.

- Hát még?

- Nagy tenger választja el Európátul. Akkora víz, hogy tizenhét nap megy rajta a hajó, míg odajuthat.

- Ilyen bolondokat ne mondj nekem. Mán hogy vóna annyi víz a világon?

A fiú vállat vont, és tovább percegtette a tollat.

- Kolompos Kiristóf három hónapig is ment, - mondta félvállról, - három hónapig ment, míg odajutott. De most gőzzel járnak a hajók.

Az asszony aggodalmas arccal szoptatta a kicsijét.

- Ki az a Kolompos Kiristóf?

- Ki? Hát aki először járt ott.

- Oszt nem esett baja?

- Dehonnem: tömlöcbe került.

Az asszony a fejét csóválta.

Estefelé Antit küldte be a faluba:

- Nézd meg: a kocsmában ül-e az apád?

A fiú visszatért.

- Nem: Kis Péter uramnál beszélget.

Az asszony nekilobban a gyereknek és pofozza.

- Kis Péter uram? Azt a csavargó tolvajt nevezed te uramnak? Ha zsákkal is a pénze, csak csavargó, tolvaj!

A gazda megtért. Csak vacsora után szólalt meg:

- Az adót elrendeztem. Jövőre kevesebb lesz. Hónap reggel megyek.

Az asszony elkövült, aztán nagy sírásra fakadt. A nyakába borult az urának:

- Édes egyetlen-eggyem! Óh! Hát vóna szive kendnek itthagyni ezt a három gyereket!? Itthagyni engem!? Itthagyni a házat!?... Ki tudja, micsoda veszedelmek vannak ott!? Nappal is éccaka van. Nem bagoly kend!

- Megtérek. Mihelyest háromezer dollárom lesz, megtérek - nyögte a gazda. - Mer én dollárt hozok meg, három ezret, nem koronát.

- A fenének köll csak egy dollár is! - kiáltott hulló könnyek közt az asszony. Inkább kódulok! Kódulok ha kell! Óh egy édes jó uram!... Gyertek gyerekek könyörögjetek tik is apátoknak! A tengerbe fog veszni apátok! Soha nem látjátok többé! Könyörögjetek! Ne hagyjon el bennünket! Gyertek: térdeljetek le! Könyörögjetek!

S felragadta a csecsemőt is a bölcsőből. Odatérdepelt vele a gyerekei mellé.

- Tedd össze a kis kezedet: könyörögj te is! Imádkozz apádnak, imádkozz: ne hagyjon el bennünket édesapánk!

És a kicsike is összetette a kezét.

Valamennyien sirtak. Az ember is mozgatta a bajuszát: könnyekre fakadt. Magához ölelte a gyermekeit:

- Jól van no, csak feküdjetek le: ott egye meg az íz az egész Amerikát!

*

Éjfél után Antal megmozdul az ágyán.

Fölül.

A térdére könyököl.

Gondolkodik.

A szoba csöndes. Csak az óra ketteg. Az asztalon álmos kis lánggal ég az olajmécses. A holdfény besüt az udvari ablakon, és a bölcsőre világít, meg a székre, amelyen az asszony szoknyája, köténye, réklije várja a reggeli feltámadást.

Antal ül és gondolkodik.

A falu éjjeli csendjében a bakter távoli kiáltása hallik, amint ájtatos szónyújtásokkal bőgicséli:

Éjfélután óra kettő,
Dicsértessék a Teremtő!...

Aztán ismét csendes a világ, és álommal teljes.

A fali-óra megkerren, s nyomban rá erős cin-cin hangzik a falról. Utána megint kerren az óra, és halkan ketteg tovább.

Antal ül és gondolkodik. Az ágyra néz.

A holdfényben jól látni, hogy az asszony nyugodtan és mélyen alszik, - fél karja a feje alatt. Arccal a kislánya felé van fordulva.

Antal fölkel, fölvonja lassan, lustán a nadrágját, rázza bele magát. Felvonja a csizmáját is.

Aztán megint csak ül a dikó szélén és könyököl a térdén: gondolkodik.

Kisidő múlva ismét leveti a csizmáját. A szögön a dikó fölött lóg a mellénye, dolmánya, ahogy az este levetette. Felölti mind a kettőt. A kalapját is a fejére nyomja.

A feleségére tekint.

Az asszony alszik nyugodtan, mélyen.

Antal halk mezitláb a ládához lépked. Nyitná.

Nem nyilik.

Egy percre elképedten áll.

Aztán ismét mozdul. A székre néz, amelyen az asszonynak a szoknyája hever. Annak a kötőjén szokott lenni a kulcs, a fisonyér kulcsa is, a ládáé is.

Antal tapogat, motoz.

A két kulcs nincs.

Hm!

Antal tünődve áll egy percet. Aztán benyul ovatosan az asszony vánkosa alá. A két kulcs megvan.

Nyitja lassú fordítással a ládát. A papiros katulyában nincsen, csak aprópénz.

Antal áll és bámul.

Ismét mozdul: nyitja lassú fordítással a fisonyért. Nyúl az ingek alá, tapogat be a szögletig. A pénz megvan. Bele van kötve a disznóhólyagba.

Antal kibontja az asztalon. Megszemléli a holdfénynél: három százas meg egynehány húszkoronás. A százasokat meg egy húszkoronást visszateszi a hólyagba, beköti. A csizmába bocsátja. A többi pénzt vissza dugja az ingek alá. Két inget, két gatyát a hóna alá vesz. Bezárja lassu fordítással a fisonyért, a ládát is. Visszadugja a kulcsot a vánkos alá.

Most már a tarisznya lekerül a szögről. Az asszonyra néz.

Beledugja a tarisznyába az inget, gatyát, dohányzacskóját. Az asszonyra néz.

Veti át a tarisznyát a fején. Felölti a szűrét is. Az asszonyra néz.

Fölveszi a földről a csizmáját, s tartja a középső ujján. Veszi a sarokból a botját is.

Áll és az asszonyra néz.

Csend és álom. Csak az óra ketteg. Csak a hold világol.

Antal áll és bámulja a bölcsőt. Bámulja az asszonyt. Aztán a buboshoz lép. Bámul a fiára.

A fiu is alszik mélyen. A rossz szűr, amelybe takaródzni szokott, félre van csúszva. Antal benyul és ráigazítja a fiura.

Az ajtóban mégegyszer megáll. Mégegyszer visszanéz. S áll, mintha kővé vált volna.

Jobbkeze a kilincsen, balkezében a csizma, mintha kővé vált volna.

Aztán óvatosan emeli meg a fakilincset.

Átmegy a pitvar hideg földjén. A kamarából kihoz egy kenyeret, meg egy vászontarisznyát. A kenyeret beleszorítja a vászontarisznyába. Ölti azt is a nyakába, a hátára, a szűr fölé.

Kilép a pitarból.

A pitarajtó madzagának a végén csomó van. Lemetszi a csomót a bicskájával. Visszadugja a lyukon a madzagot.

Künn az udvaron a Gubi kutya vakkant, s a gazda elé szökken. Áll kérdőn. A farkát vidáman csóválja.

Antal a falhoz támaszkodik s felvonja a két nehéz patkós csizmát.

Ismét áll. Néz maga elé, mintha a földet bámulná.

A kapu mellett félig tar már a szederfa. Alatta úgy hevernek körben a sárga levelek, mint mikor az asszony leveti a sárga szoknyáját.

Csöndes az ég. Egy levél halk zörrenéssel hull a fa tetejéről a gallyakon át a földre. Antal odapillant.

Aztán a kutyára néz.

- Vigyázz Gubi, - mondja remegő hangon. Vigyázz a takarmányra! Vigyázz az istálóra! Vigyázz a házra! Mindenre vigyázz!

A Gubi kutya háromszor tüsszent, s leütögeti a fejét. Nyiszog, mintha valami nyugtalanítaná.

- Oda ülj! - parancsolja halkan az ember.

S a pitarajtó mellé mutat.

A kutya odafekszik. S kérdőn néz a gazdájára.

A gazda azonban nem szól többet.

A levegő hideg, de csendes. A hold felére-fogyottan áll a csillagos ég közepén, mint egy kettészelt ezüst kenyér.

A faluból hosszú kukorikolás hallik.

Antal az istálónak indul. Kinyitja az ajtaját. Melléje támasztja a botját. Leteszi a földre a tarisznyáját, szűrét. Fogja a kötelet, s a padlásról egy nyaláb takarmányt hoz. Viszi be.

Az istálót gondosan becsukja. Ujra felölti a szűrét, tarisznyáját. Mégegyszer körültekint az udvaron. A tekintete egy percet a házon időz, aztán keresztet vet magára, s megindul a kerteken át, lógó fejjel, csendes ballagással.

*

Már kijutott a faluból, s rátér az országútra.

A kőhidnál leül egy percet. Talán nem is fáradtság miatt, hanem hogy mégegyszer visszanézzen a völgybe. Ki tudja, látja-e valaha mégegyszer ebben a földi életben?

Hát a falut már nem is láthatja, csak a völgyet. A gyöngyszinü fényköddel eláradt völgyet, s benne néhány sötét-magas oszlopként álló jegenyét. De még azt se, mert a szeme lám a Gubi kutyába ütközik.

Ott a kutya előtte. S hogy a gazda leül, ő is leül. És néz a gazdára nyájasan.

- Hej, az istenfádat, aki világa van! - hörken reá a gazda. Hát igy vigyázol te a házra?!

S ledobja magáról a szürét. Kapja a hosszu botot a vékonyabbik végén.

A Gubi kutya automobil-gyorsasággal iklat már visszafelé. De a bot még gyorsabban száll utána. Egyszerre elüti mind a négy lábát.

Gubi nyikít, és hármat is hemperedik. De a hempergésben mégis rátalál a négy talpára, s iszkol nyíva-síva, nyifogva tovább a falu felé.

III.

Évek múldogálnak.

Az első évben siratgatták. A második évben már a gazdagság képeit festegették, hogy mi lesz ha a gazda megtér? A harmadik, negyedik évben már várogatták. Az asszony minden kocsizörgésre, minden kutyaugatásra megrebbenő szivvel tekintett ki a pitarból.

Azonban a gazda még az ötödik, hatodik évben se jelentkezett. Se nem irt, se nem izent.

A szomszéd faluból öten is mentek ki és tértek vissza azon idő alatt, ki pénzzel, ki koldusbottal.

Az asszony át-átment ünnepeken és tudakozódott.

Nem látták, hirét se hallották.

- Nagy ország az, - mondotta az egyik, - könnyen eltévedhetett benne.

- A tenger sok hajót nyel el, - mondta a másik.

A harmadik arról beszélt, hogy sok ember szerencsétlenkedik a bányákban, acélgyárakban.

- Lónak, kutyának is nagyobb ott a becse, mint az embernek.

Az asszony mindig sirva tért haza.

A hetedik évben aztán már halottak estéjén a temető keresztjéhez vezette az asszony a gyermekeit.

- Imádkozzunk szegény apátokért.

A gyermekek persze már akkor nagyok voltak. Anti tizenkilenc éves, Kati férjhezmenő, Jani nyolc éves, iskolás.

Antit már tizenhárom éves korában megfogadta a Lipót boltos a kocsisa mellé szolgának. A kocsist egy év mulva elcsapta a boltos, és Antira bizott mindent: kocsit, lovat, apró fuvarozást. Persze nem azt a fizetést adta neki, amit az öreg kocsisnak, dehát gyereknek nem is dukál, csak gyerekfizetés.

Az asszony se tétlenkedett. Maga ásott, maga kapált a földecskén. Még kaszált is. Aztánhát áldás a tehén a háznál: minden évben borjas. Az asszony megnevelte az üszőket.

Anti csaknem mindennap megfordult a városban. Hajnalban indult, délre tért vissza. A boltos nem is tudott róla, hogy a fiu utközben megáll a házuk előtt és tejet, vajat, turót vesz fel. Hol az asszony ül a fiu mellé, hol Katika.

A negyedik évben már csaknem ötszáz koronányi félretett pénzecske állt a ládafiában.

- Meg köllene javittatni ezt a házat, - mondogatta az anya Antinak. Katóka mahónap nagylány. Aztán látod az ilyen gornyadt-falú hajlék igen vallja a szegénységet. Zsuppoltatni is kellene. Mind a két hasadt tálam odafenn van a csepegés alatt.

A fiú már akkor tizenhatéves volt. Pipázott már és komoly gondolkodással hallgatta az anyját.

- Várjunk még egy évet - mondotta röviden.

Az asszony nem említette többé a házat.

Egy vasárnap nagy elgondolkodva megszólal a fiú:

- Édesanyám ne javíttassuk meg a házat, hanem vegyünk a pénzen kocsit, lovat. Az új vasúthoz nagysok fuvar kell: hat-hét koronát is fizetnek egy napra.