részlet

A könyv eredeti címe: Eldarnir. Ástin og aðrar hamfarir
Szerző: Sigríður Hagalín Björnsdóttir
Az eredeti kiadó: Benedikt, Reykjavík, www.benedikt.is
A Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen közreműködésével.

Borító: Szabó Imola Julianna
Fordította: Patat Bence

© Hungarian translation: Patat Bence, 2023
© Cser Kiadó, Budapest, 2023
© Sigríður Hagalín Björnsdóttir, 2020

A könyv magyar fordítását az
ICELANDIC LITERATURE CENTER támogatta.

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 731 2

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Azt mondhatjuk, hogy a földköpeny azon
olvadékrégiói, ahol a magma képződik,
bizonyos értelemben Izland „tüzes szívét” jelentik.

Freysteinn Sigmundsson – Magnús Tumi Guðmundsson
– Sigurður Steinþórsson:
A vulkánok belső szerkezete. Vulkáni veszélyek

Főbb szereplők

Anna Arnardóttir, vulkanológusprofesszor, a Földtudományi Intézet igazgatója

Kristinn Fjalar Örvarsson, a férje, adójogász

Örn Ögmundur Kristinsson, a fiuk, 23 éves, egy alumíniumgyárban dolgozik

Salka Snæfríður Kristinsdóttir, a lányuk, 8 éves

Tómas Adler, fényképész

néhai Örn Ögmundsson, Anna apja, geológus

Guðrún Olga Jafetsdóttir, Anna anyja, fordító és író

Ástríður Lind, belsőépítész

Elísabet Kaaber, geofizikus, a Földtudományi Intézet igazgatótanácsának elnöke

Jóhannes Rúriksson, a Földtudományi Intézet vulkanológusa

Eiríkur Steinarsson, a Földtudományi Intézet geológusa

Júlíus Óskarsson, az Izlandi Meteorológiai Intézet geológiai figyelőszolgálatának szakmai vezetője

Halldóra Rögnvaldsdóttir, az Izlandi Meteorológiai Intézet meteorológusa

Milan Petrovic, a katasztrófavédelem főigazgatója

Ragnar Sveinbjörnsson, országos rendőrfőkapitány

Sigríður María Viðarsdóttir, az Idegenforgalmi Szövetség ügyvezető igazgatója

Stefán Rúnar Jóhannsson, az igazságügy-minisztérium hivatalvezetője

Úlfar Ásbjarnarson, az Izlandi Energetikai Kutatóintézet (ÍSOR) technikusa

Ófeigur Kúld, a parti őrség főparancsnoka

Ólöf Ingimarsdóttir, az Isavia repülőtér-üzemeltető társaság biztonsági igazgatója

Tartalomjegyzék

Főbb szereplők

A Reykjanes-félsziget vulkáni rendszerei

Reykjanes-hátság

Fagradalsfjall

Krýsuvík

Fekete

Skaði

Felhasznált irodalom

A Reykjanes-félsziget vulkáni rendszerei

Reykjanes-hátság

Így ér véget.

Körülölel a Föld minden korszakával, a négyezerötszáz-millió évével. Rám nehezedik a súlya, lomhán és könyörtelenül: a lángoló szív dobogása. Törvények, amelyek senkinek sem kegyelmeznek, az élet kezdete és vége. Rovar vagyok bársonyos, sötét tenyerében, kiszolgáltatva kényének-kedvének.

Próbálom megmozdítani a fejemet, de nem moccan, kinyitom a szememet, tele sötétséggel újra behunyom. A legjobb csukva tartani.

Igyekszem erre koncentrálni.

Nem gondolni semmire.

Nem gondolni arra, hogy meghaltam, hogy ilyen halottnak lenni.

Végül is nem szörnyű végkifejlet. Elég sok mindent megold.

Felment a döntések alól, tökéletes ürügy arra, hogy ne nézzek szembe a tetteimmel. Nincs több álmatlan éjszaka, nincsenek könnyek, nincs többé megbánás.

És semmi, most már soha.

Földből lettem, földdé leszek, de az elme nem hajlandó feladni. Folytatja mániás szövegelését a világvégéről, házak képeit villantja fel, amelyek fekete hasadékokba zuhannak, egy pillanatra megállnak a peremükön, majd lassan az oldalukra dőlnek, és súlyos sóhajjal a tűzbe hanyatlanak. Bútorok, festmények, fényképalbumok, zongorák, mikrohullámú sütők, minden eltűnik a vörös torokból kinyúló fekete nyelv alatt, amely végighömpölyög a földön, és minden útjába kerülőt elpusztít, minden emléket és érintést, gyerekrajzot és gondosan kiporszívózott szőnyeget; minden aláveti magát ennek a csillapíthatatlan éhségnek, és eltűnik a sötétben.

Szerinted nem szép ez?

A hangod visszhangzik a fejemben, mintha mellettem lennél, arcodon gyermeki csodálat ragyog. Rám mosolyogsz, szemed csupa nevetés; az elmém tudja, hogy ez csak káprázat, nem vagy itt, de a szívem egyszerre dalol örömében és meghasad; legalább szerethettelek.

Hagyd ezt abba, mondom magamnak, hagyd abba az emlékezést, az emlékezést és a vágyakozást. Ne lihegj, ne fogyaszd el azt a kevés oxigént, ami maradt, légy eszednél, te nő! Használd az istenverte józan eszedet, te homo sapiens, most mire mész vele? A magát értelmes embernek nevező állat, a teremtés koronája: itt heversz összekuporodva, hernyó vagy a Föld ölén, egér a moha alatt, túlméretezett agy, amely duzzad az emlékektől, tényektől és megbánásoktól, képletektől, tizedesjegyektől, információktól és álmoktól, és büszke vagy arra, hogy különbséget tudsz tenni közöttük, tudásoddal kiismered magad a világon. Pedig még a saját szíveden sem tudtál eligazodni. Mindannak az egyszerű törvényszerűségein, amit mindenkinek ismernie kell.

Így ér véget, de nem itt kezdődött.

Az egész tavaly télen kezdődött. Emlékszel?

Reykjanes-hátság

É 63°48’56” NY 22°42’15”

A Reykjanes-hátság sok értelemben egyedülálló a Földön. Ez a Közép-Atlanti-hátság egyik leghosszabb egybefüggő távolodó lemezhatára és egyúttal a leghosszabb távolodó lemezhatár, amely a távolodás irányára nem merőleges. A hátság a Reykjanes-félszigettől délre 900 kilométeren át nyúlik el az északi szélesség 56,5 foka közelében elhelyezkedő Bight-törészónáig.

A tenger alatti vulkánok a Reykjanes-hátságon gyakoribbak, mint a Közép-Atlanti-hátság bármely más részén.

Ármann Höskuldsson – Einar Kjartansson – Árni Þór Vésteinsson – Sigurður Steinþórsson – Oddur Sigurðsson: Tengeri vulkánok. Izland vulkánjai

Pavane egy infánsnő halálára

(fél évvel korábban)

Az északi mágneses sark rendkívül érzékeny hely. Mozdulatlan déli testvérével ellentétben instabil, állandóan mozog, a földkéreg alatt vándorol, örökké új menedéket keres, nem tehet csavargó természetéről. Húzza maga után a tájolók tűit, miközben a kanadai Nunavut-szigetektől áthalad az Északi-sarkon, mármint a földrajzin, és úgy tűnik, Szibériába tart, de senki sem tudja, miért, mi dolga arrafelé.

Szendergésemben a mágneses sarknak e titokzatos utazása foglalkoztat, csukott szemmel fekszem, és úgy teszek, mintha aludnék, a Föld belsejében zajló súlyos hullámzásra gondolok, a földköpenyre, amely a kéreg alatt alvó sárkányként tekereg, mint a férjem, aki mordul egyet mellettem, és az oldalára fordul, kinyújtja a kezét, és álmában megérinti a vállamat. Csukott szemmel is érzem, hogy nemsokára megszólalnak az ébresztők, szinte vissza tudok számolni, amíg az ő telefonjából meg nem szólalnak a hárfahangok, három perc múlva pedig az enyémből a szirénák, amelyek hangerejére ítéletnapon a halottak is felébrednek, hétfő reggel pedig én. Általában mélyen alszom, jól kihasználom az éjszakát, de ma korán felébreszt egy nyugtalanító álom a mágneses sarkról meg a Föld magjában lévő megolvadt vasról, amely nem hagyja békén, és szüntelenül kelet felé lökdösi. Néha kísértenek álmomban a Föld mélyében zajló titokzatos mozgások, a köpenyáramlás, a szárazföld alatt emelkedő oszlop, amelyet a fehéren izzó mag hajt. A tudatalattimban lebeg, már régen letelepedett ott.

Apa lefekvés előtt nem mesélt nekem, na de elég a sok hülyeségből, mondta, és geológiáról, csillagászatról és mágnességről olvasott fel. Befeküdt mellém a kis ágyamba, olvasott és magyarázott, ábrákat rajzolt a Föld rétegeiről, ellipszis alakú pályákról, keresztmetszeteket a Földről, elmagyarázta az univerzum belső logikáját, a keletkezését. Pipafüst áradt belőle, nagy szemüvegét mindig maszatosnak láttam, és bár idősebb és őszebb volt más apukáknál, ő maradt létezésem középpontja. A Hekla 1980-as kitörésekor annyira aggódtam érte, hogy azt hittem, ötéves szívem mindjárt megáll. De hazatért, fáradtan és épségben, homokkal a hajában, és hozott nekem egy lávatömböt.

Nézd, kicsikém, ez itt a Földünk, vadonatúj, mondta, és úgy nyújtotta át nekem, mintha törékeny és végtelenül értékes lenne. Kicsit féltem hozzáérni, úgy éreztem, még mindig izzik, de lehet, hogy csak Apa nagy kezétől melegedett át; vöröses-lilás volt, akkora, mint egy zsemle, nagyon egyenetlen felszínű és meglepően könnyű. Éles szemcsék maradtak utána a tenyeremben, összedörzsöltem őket, lenyaltam az ujjamról, amikor Apa nem nézett oda. Vérízük volt.

És ekkor megszólal az első ébresztő, a férjem a másik oldalára fordul, kicsapja a karját, és lekapcsolja a hárfapengetést. Csukott szemmel fekszem, és próbálom kihasználni azt a három percet a takaró alatt, amíg az én telefonom szirénái is megszólalnak.

Egymás mellett fekszünk behunyt szemmel, és úgy teszünk, mintha aludnánk. Tudom, hogy ébren van, ő is tudja, hogy én ébren vagyok, több évtizednyi házasság után ezt megérzi az ember. Sok rosszabb létezik annál, mint egymás mellett feküdni és úgy tenni, mintha aludnánk.

Aztán felül, kinyújtózik, ásít, kikel az ágyból, kinyitja az ajtót, és kimegy az előszobába, a sarka dübörög a fehérre pácolt tölgyfa padlón – hogy lehet valakinek a lépte ennyire ismerős?

Csak akkor nyitom ki a szemem, amikor meghallom, hogy a sugár csobogni kezd a vécécsészében, hozzászoktatom a sötétséghez, aztán az éjjeliszekrényen lévő telefonért nyúlok, kikapcsolom, éppen mielőtt az ébresztő megszólalna; 7 óra 2 perc, március 4-e. A Meteorológiai Intézet másodpercenként 8–13 méteres északkeleti szelet jósol, túlnyomóan derült időt, de a déli partvidéken napközben megnövekszik a felhőzet, havazás várható, a hőmérséklet fagypont körül alakul. Délelőtt kell repülnünk, hogy lássunk valamit. A Reykjanes-félsziget melletti rengéssorozat folytatódik, a Meteorológiai Intézet az éjszaka ötösnél nagyobb erősségű rengéseket mért, Eldey szigetétől hat kilométerre kelet-északkeletre.

Egyébként teljesen átlagos hétfő reggel, lezuhanyozom, benyitok Salka ajtaján: ébredj, Hugi! Örn, ébresztő, kiáltom el magam, és határozottan bekopogok, megfogom a kilincset, de a fiam magára zárta az ajtót. Újra bekopogok, nyolc órakor a gyárban kell lennie. Életnek semmi jele nem hallatszik odabentről, de felnőtt ember, már húsz is elmúlt, meg kell tanulnia felelősséget vállalni önmagáért.

A férjemmel úgy járkálunk a házban, hogy nem is találkozunk össze, mint két bolygó különböző pályán, szavak nélkül osztjuk meg egymás között a reggeli teendőket. Mire leérek narancsot facsarni, a müzlit és a kefirt kikészíteni, ő már bekapcsolta a kávégépet, ő kiteregeti a ruhát, én tízórait készítek, felváltva hívjuk a gyerekeket, és kizavarjuk őket az ágyból.

Teljesen átlagos hétfő reggel, a konyhában szól a rádió, fülelek, amikor fél nyolckor híreket mondanak, de egy szó sem esik a Reykjanes-félsziget melletti földrengésekről. Mindennapossá váltak, már nem számítanak újdonságnak. Legközelebb nyolckor mondanak híreket, a híreknek vége, rövid csend, majd zongorazene, keserédes hangzatok, Pavane egy infánsnő halálára. Lágy és szomorú, végtelenül gyönyörű gyászzene egy gyerek halálára, behunyom a szemem, eláraszt a felfoghatatlan szépség, és megszakítja a reggeli teendőket.

A férjem kijön a konyhába, benyom egy kapszulát a kávégépbe, megnyomja a gombot, és a lágy zene zörgésbe fullad.

Mi az, kérdezi, amikor rám néz. Mit csináltam? Baj van?

Nem, semmi, mondom, és elfordulok.

Figyelj csak, mondja mosolyogva. Te sírsz? Sírsz a rádión? Mi bajod?

Megrázom a fejem. Megölel, és tudom, hogy szeret. Több mint húsz éve vagyunk házasok.

Megcsókol, és egy kiáltással elköszön a gyerekektől, közeleg a nagy elszámolás napja, az adóbevallás benyújtási határideje, korán be kell mennie dolgozni, hogy segítsen az ügyfeleinek biztonságba helyezni a vagyonukat és jövedelmüket. A könyvelés a történetmesélés művészete, mondja néha, és ez a megjegyzés találó, összejöveteleken mindig nevetést vált ki. Mostanában reggeltől késő estig történeteket és meséket talál ki az adóhatóságnak.

Megint bekopogok Örn ajtaján, esküszöm, hogy morcos matatást hallok. Mire leérek, Salka már a konyhaasztalnál ül, álmosan, kócosan, sárga nyári ruhában és harisnyanadrágban.

Jó reggelt, Hugi, mondom, és öntök neki egy kanál tőkehalmájolajat, öltözz fel jobban, jéghideg van odakint.

Nem fázom, ruhában akarok menni, mondja, és lenyeli a tőkehalmájolajat, majd sietve leöblíti egy kis narancslével.

Szeretnék, nem akarok, javítom ki. És nem okos dolog nem az időjárásnak megfelelően öltözni. Hogy hívjuk azokat, akik nem okosan viselkednek?

Tökfejek, motyogja.

És mi tökfejek vagyunk?

Nem, anyukám. De akkor sem fázom, mondja, és kefirt meg müzlit tölt egy tálba, majd beleszámol kilenc szem áfonyát, mint mindig, és a szemöldökét koncentráltan ráncolva bekanalazza őket a szájába. Nyolcéves, a korához képest kis növésű, mintha komolyan venné a kései utolsó gyerek szerepét, igyekezne visszafogni magát a növekedésben.

Súlyos léptek hallatszanak az előszobából, Örn fiam közeleg dübörögve, a konyhai órára snadít, és káromkodik. Már felvette a munkaruháját, a világoskék-narancssárga kezeslábast, amelynek mellrészén sárga fényvisszaverő csíkok futnak keresztben, sötét haja kócos, felső ajka fölött halvány borosta látszik.

Jó reggelt, fiatalúr, ideje volt már. Nem kérsz reggelit, nem kellene megborotválkoznod?

Hallom, ahogy kitörnek belőlem a fojtogató megjegyzések, mielőtt még vissza tudnám fogni magam. Megrázza a fejét, nincs rá ideje, késésben van. Az én szép fiam fölém tornyosul, kötelességtudóan nyom egy puszit az arcomra, elcseni a kávéscsészémet, belekortyol, megégeti a száját, és megint káromkodik egyet, mancsát a húga fejére teszi, és megborzolja a sötét fürtjeit, szia, Hugi, és már megy is. Óvatosan vezess – kiáltok utána, amikor becsukódik mögötte az ajtó. Az öreg Fordja köhögve indul, a motor zúgása végigzeng az utcán, elhalkul, majd megszűnik.

Igyekezz, mondom Salkának. Még meg kell etetned a patkányaidat, nem?

Nem patkányok. Deguk.

Deguk, bojtos farkú patkányok, etesd meg őket, mielőtt indulunk.

Anya, akarok egy cicát.

Szeretnék. Mit gondolsz, mit szólnának hozzá a patkányaid?

Vigyázok rájuk.

Allergiás vagy a macskákra, kedvesem. És meg kell tanulnod felelősséget vállalni a degukért, és gondoskodni róluk. Most pedig igyekezz. Megvan a telefonod, a kulcsod, a befúvókád?

Leöblítem a tálakat és a poharakat, bepakolom őket a mosogatógépbe, letörlöm egy ronggyal a konyhaasztalt, és betolom a székeket az asztal alá. Megfésülöm Salkát, miközben fogat mos, beteszek egy kis csatot a hajába, hogy ne hulljon az arcába, a tükörben találkozik a tekintetünk, megosztunk egymással egy kis, kedves mosolyt. Hátradönti a fejét a mellkasomnak, és csendben ásít egyet. Megint a könnyeimmel küszködöm, nem tudom, mi lelt.

Na, Hugi, mondom, megveregetve a vállát, siess, semmi hülyeség, semmi időhúzás.

Tíz perccel később kigurulunk a Benzzel a fűtött garázsból. Alig maradt időm, hogy elvigyem az iskolába, de megteszem, még ha ez azt jelenti is, hogy a város nyugati része, az egyetem felé haladva belekerülök a reggeli dugóba. A házunk fekvése közlekedési szempontból nem kedvező, ez a hátránya, hogy a víz mellett lakunk, a kert végében erdő nő, és akadálytalanul rálátunk a Reykjanes-félsziget hegyeire. Az apró vadnövények benyúlnak kertünkbe, moha, mámorka és kakukkfű, ibolya és egy-egy magcsákó is. Most a hó alatt alszanak, az autó fényszórói hideg fényt vetnek a kemény hórétegre, de ők ott várják a tavaszt, gyökereikkel a kövekbe kapaszkodva.

A férjem nagyon boldog volt, amikor rátalált erre a házra. Neked való, mondta.

Ehh, mondtam, ugyan már. Túl nagy és szép.

Ő azonban hajthatatlan volt, ez az egyetlen megfelelő ház, pont tökéletes az ország legjobb földtudósának, mondta.

Őrültség, mondtam, de végül beadtam a derekam. Csábítónak találtam, hogy a tó mellett éljünk, a kék hegyekkel, a rég kihűlt vulkánkitörések emlékműveivel körülvéve. Itt jól éreztem magam, dolgozhattam és pihenhettem; a táj állandó ihletet adott nekem.

A férjemnek igaza volt, a ház örömet szerez, az otthon állandó elégedettséggel tölt el, bár sosem gondoltam volna, hogy így fogok élni. Ilyen előkelő módon. A ház ötletesen van megtervezve, az emeleti világos helyiségek a négy égtáj felé néznek, a földszinten a csendes hálószobaszárnyat a növényzet védi. Amikor hazaköltöztünk az egyetem után, apám vesturbæri lakásában éltünk, úgy gondoltam, hogy Salka születése után talán valamivel nagyobb helyre költözünk, és esetleg jut hely egy kis otthoni dolgozószobának, de nem így, nem ilyen palotát képzeltem el, ráadásul ilyen környéken, a tudatom peremén, egy félreeső helyen. Az sem lepett volna meg jobban, ha a férjem valahol Ausztráliában találta volna meg a nekünk megfelelő otthont.

Drága férjem.

De most itt vagyunk, a külvárosban, annak minden előnyével és hátrányával együtt. A lányom kiszáll a kocsiból az iskola előtt, és csatlakozik a kapun betóduló kertvárosi gyerekekhez, akik biztonságban és bőségben nevelkednek, vagy majdnem, külföldre járnak, minden ősszel kapnak új iPhone-t meg új kabátot, a terebélyes családi ház előtt három autó áll, a szülők a piacgazdaság zúgó centrifugáiról fölözik le a zsíros tejszínt, talán kissé sok vörösbort isznak, fel-felemelik kótyagos hangjukat, de nem nálunk. Nálunk minden a legnagyobb rendben.

Szia, Anya, mondja és hátra sem néz, én pedig továbbindulok a kocsi meleg sötétjében, a Rondó adót kapcsolom be, Brahmst hallgatok, próbálok az aznapi feladatokra koncentrálni, a rengésekre az óceán fenekén, de a gondolataim elkalandoznak. Az autók piros lámpái egybefüggő láncot alkotnak a városig, szokatlanul lassan halad a forgalom, de fölösleges felizgatni magam a dugókon, hülyeség erre pazarolni az energiámat. Ezek a hosszúra nyúló reggelek is örömet jelentenek az autóban, élvezem a motor kellemes zümmögését és a hifi erőteljes hangszóróinak minőségét. Minden úgy működik, ahogy kell, az áramvonalas műszerfalon minden érték és szám rendben, az utazóbögrében illatozik a kávé. Figyelmem a körülöttem lévő autók között vándorol, a mellettem lévő csupa gőz, a sofőr mohón szívja az elektromos cigarettáját. Az előtte lévő kocsiban ülő nő a telefonját bámulja, és nem tart lépést a forgalommal, nem figyel, nem lép finoman a gázpedálra, hogy az autó három-négy métert előreguruljon, a mögötte sorakozókon kézzelfogható az ingerültség, mintha a cigizős kocsija feldühödött sárkány lenne, aki tüzet és halált készül okádni az előtte haladóra. Lehet, hogy ezek az emberek rettenetes dolgokat titkolnak, az életük teljesen felborult. Lehet, hogy a cigizős nem találkozhat a gyerekeivel, a telefonját nyomogató nő talán épp e-mailt ír a válóperes ügyvédjének. A férfinak esetleg börtönbe kell vonulnia egy szörnyű bűncselekmény miatt, a nő pedig rákos, és haldoklik. Az emberek a legelképesztőbb problémákkal küzdenek anélkül, hogy kimutatnák, továbbra is bejárnak dolgozni, bevásárolnak, fogat mosnak, pedig érthető volna, ha az ágyban összekuporodva, szorongva és sóhajtozva töltenék a napot.

Csóválom a fejem, meglepődöm magamon, és Brahmsról a hírekre kapcsolok. Egyszerűen csak nem jól vezetnek. Nem rám vall, hogy ilyen marhaságokról képzelődjek, nekem elegendők a tények. Hülyeség van épp elég.

Tüzes szív dobog a talpunk alatt

A köpenycsóvák feltételezett mechanizmusok, amelyek anomálisan forró anyagot tolnak a földköpeny mélyéről a felszín felé. Számos elmélet szerint az egyik legerősebb csóva Izland alatt található, ez pedig gyengíti a földkérget és serkenti a tektonikus elmozdulást. Ezen elméletek értelmében Izland létezését az izlandi köpenycsóvának köszönheti.

Örn Ögmundsson: A köpenycsóvaelmélet. In: Geotudományi szöveggyűjtemény izlandi középiskolák számára. Reykjavík, Íþaka, 1987.

Az izlandi köpenycsóva a földköpeny hőoszlopa Izland alatt, amely a Föld belsejének mélyéről forró anyagokat juttat a felszínre. Az áramlat gyengíti a földkérget, és lehetővé teszi a lemezek szétválását.

Foulger, Gillian. R.: Lemez vagy köpenycsóva. Geológiai vita. Wiley-Blackwell, 2010.

A Reykjanes-hátságnál három hete reng a föld. Persze mindig is mozgásban volt attól kezdve, hogy a földkéreg 66 millió évvel ezelőtt repedezni kezdett, és Norvégia és Grönland megkezdte lassú útját két külön irányba. Alapvetően ez nem újdonság, de az elmúlt napokban Eldey mellett erősödtek a rengések, és a források egyre közelebb kerülnek az országhoz. Különleges intézkedésekre semmi ok, a kollégáim végzik a munkájukat, papírok között kotorásznak, figyelik az íróasztalukon a számítógép képernyőjét, a konyhában állva egy csésze kávé mellett megvitatják a helyzetet, testsúlyukat a sarkukról a lábujjaikra helyezik, majd újra vissza, hümmögnek és hátigeneznek, izgatott várakozás érződik a levegőben. Amint meglátnak, elhallgatnak, mindannyian szeretnének beülni a helikopterbe, de ezúttal csak két hely van.

Jóhannes Rúriksson a kopott asztalnak támaszkodik, és őszes szemöldöke alól rám sandít: Szóval repülni akarsz, Annácska. Mire ez a felhajtás? A hátság úgy reng, mint mindig. Pont mint tavaly és tavalyelőtt. Ez semmi, basszus.

A többiek hallgatnak. Az öreg, széles vállú medve egy fejjel magasabb nálunk, izmos karját keresztbe fonja a bolyhos gyapjúpulóverén, nikotinos rágót rág, és kihívóan rám néz. Találkozik a tekintetünk, és felvonom a szemöldököm: Ártani csak nem fog, ha átrepülünk felette és megnézzük.

Csak hisztéria az egész, mint legutóbb Þorbjörn esetében. Szerintem jobban tennétek, ha a Bárðarbunga felé repülnétek, és megnéznétek a Vatnajökull jégberogyásait. Ez a véleményem.

Jóhannes ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy a Bárðarbungában most nem történik semmi, de makacs, mint egy kamasz, pedig már a hatvanhoz közeledik. Többször el kellett már vele beszélgetnem komolyan a női kollégákkal való konfliktusai és a terepen tanúsított veszélyes magatartása miatt, de mindig kimagyarázta magát, és megúszta egy figyelmeztetéssel, amikor a Holuhraun kitörésekor a külföldi sajtó címlapjaira került: felugrott az izzó láva szélén úszó kőzetdarabra, megállt rajta, úgy vigyorgott a fényképezőgépek előtt, mint egy szörfbajnok, aki éppen a pokol mélyéről bukkant fel.

Nevezd hisztériának, ha akarod, mondom, de tudomásom szerint a földtudományok nem a te véleményedre, hanem mérésekre és tudományos megfigyelésekre hagyatkoznak.

A sárga riasztást viszont fel kell oldani, lófasz sem történik. Ahogy Grindavíkben sem.

A karomat keresztbe téve odalépek hozzá, egyenesen a szemébe nézek: Jóikám, te állati érzékeny vagy. Lehet, hogy a Meteorológiai Intézetnek le kellene kapcsolnia a mérőműszereket és téged kellene bekötnie.

Farkasszemet nézünk, a kollégáink figyelnek, és kivárnak. Aztán Jóhannes elkapja a tekintetét, elvigyorodik, és végigsimít ősz haján: Milyen energikus már kora reggel, hölgyem.

Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a tengeri rengéseknél mennyire pontatlanok az adatok, és akár a part mentén is lehet víz alatti kitörés, úgy, hogy nem is tudunk róla. Nem árt odarepülni, vagy igen? De talán biztosabb, ha te mész oda.

A Földtudományi Intézet igazgatótanácsának elnöke dugja ki a fejét irodájának ajtaján, és véget vet ennek a kis párbajnak, beszélni szeretne velem. Elísabet Kaaber egérszínű haja kissé kócos, rózsaszín pulóverének elején kávéfolt éktelenkedik.

Ne hergeld a fiúkat, drága Anna, tudod, hogy félnek tőled, mondja, rövidlátó szemével a Meteorológiai Intézet honlapján lévő szeizmikus térképre hunyorogva, nyugtalanul mocorogva a székén. Az irodában minden vízszintes felületet könyvek, térképek és dokumentumok, kávésbögrék, virágvázák és kődarabok borítanak, a rendetlenség az ő kaotikus és intelligens személyiségének közvetlen kiterjesztése.

De most komolyan, szerinted fogtok látni bármit is? Nem hülyeség odarepülni? Nem emlékszem, hogy valaha ekkora felhajtás lett volna. Legalábbis arrafelé.

Biztosan nincs semmi, de azért nem árt körülnézni ott. Szokatlanul viselkedik a hátság, és tudjuk, hogy bármi kitelik tőle, mondom, körülnézek, és elvigyorodom. Ebba, de komolyan nem kellene itt rendet raknod? Hogyan találsz itt meg bármit?

Jól van, ezt most el ne kezdd. Tökéletes rendszerem van, mindenről tudom, hol van. A hátság bármikor beindulhat, és ha arról van szó, igazából a Reykjanes-félsziget is.

Csak nyugalom. Ne hamarkodjuk el a dolgokat. Kezdjük a repüléssel, aztán majd meglátjuk.

Bólint: A kis Eiríkur veled megy, és a médiától is szeretne csatlakozni pár ember. A szokásos, a RÚV a légi felvételek miatt, a 2-es csatorna meg a Morgunblaðið és valami fotós, nem ismerem, külföldi a neve.

A fenébe is, Ebba, ez tudományos repülés. Csóválom a fejem, ebbe nem mehetünk bele. Ezek odatolakodnak az ablak mellé, és én nem fogok látni semmit. Ennyi erővel akár hagyhatnánk is az egészet.

Drága Anna, muszáj együttműködnünk, sóhajt Ebba és esdeklő tekintettel néz rám. Értsd meg. Nagyon fontos kiszolgálni a médiát, hogy a mi oldalunkon legyen.

Kinyitom a számat, hogy tiltakozzam, mire ő kinyújtja a kezét, hogy leállítson.

Nem, ez nem csak a költségvetésről és a PR-ról szól. Az is fontos, hogy meglegyen a bizalmi kapcsolat a nemzettel, hogy az emberek lássák, mit csinálunk, és ha komolyra fordul a helyzet, bízzanak a tőlünk kapott információkban. Te vagy a mi arcunk a külvilág felé, neked kell beszélned a médiával.

Hát, jó, sóhajtok. De nem vagyok bébiszitter, nincs időm elmagyarázni nekik a legegyszerűbb dolgokat. Csak azt akarom, hogy nyugodtan tudjak dolgozni.

Furcsa, tartózkodó mosolyával néz rám, kikísér, és búcsúzóul megveregeti a vállamat.

Jó utat és sok szerencsét, mondja. Légy kedves hozzájuk. És remélhetőleg az égvilágon semmit sem fogtok látni.

Eiríkur meg én gyalog szinte gyorsabban kiérnénk a repülőtérre, de hideg van, és felajánlom neki, hogy elviszem azon a rövid úton. Nem vonzó, de gyors észjárású fiatalember, nagy, szögletes fején dús hajjal: a Reykjanes-félsziget középkori földrétegei iránti, megszállottsággal határos érdeklődése új megvilágításba helyezte a 13. századi vulkánkitöréseket. Megáll az automatánál, vesz egy doboz kakaót meg egy műanyagba csomagolt garnélarákos szendvicset, amit azonnal kibont, amint beül a patyolattiszta terepjárómba. Határozottan rápillantok, ő habozik, majd sértett képpel visszazárja a csomagolást.

A média előttünk érkezett, a tévéoperatőröket és a sajtófotóst ismerem, mind tapasztalt emberek; egy sápadt, vézna lány az Állami Rádió riportereként mutatkozik be. Felszállunk a helikopterre, és már be is csatoltuk az övünket, amikor az ötödik ember is befut fotóstáskával a vállán, lihegve-fújtatva felmászik az ülésre, fülig ér a szája, és a fejhallgatót csapzott fejére teszi, szemlátomást nem szégyelli, hogy kis híján lemaradt az útról.

Soha nem láttam még, rám néz, mosolyog, az ajka mozog, a szeme nevet, a foga fehér és szabályos, borostás. Nem hallom, mit mond, a rotorok zúgása túlharsogja, de máris idegesít, megbízhatatlan és önelégült, jelenléte tolakodó és zavaró, nyugtalan energiával tölti meg a helikoptert. Nem viszonzom a mosolyát, elkapom a tekintetem, és az előttem álló feladatra koncentrálok.

A helikopter felemelkedik, és nyugat-délnyugati irányba indul, a Reykjanes-félsziget fölé és Eldey felé. Időközben kivilágosodott, a föld kopár, a főváros körüli pusztaság olyan, mint egy földtörténeti ábra. Túlteszem magam az ingerültségemen, bekapcsolom a mikrofont, az utasok felé fordulok, és a legegyüttműködőbb mosolyommal nézek rájuk.

Untassam önöket egy geológiaelőadással?

Lelkesen bólogatnak, én pedig elkezdem sorolni a tényeket, elmondom, hogyan emelkedett ki a Reykjanes-félsziget a Közép-Atlanti-hátság lemezhatárán, a palagonittufa-hegyek hogyan növesztettek púpokat a jégkorszaki gleccser terhe alatt, és hogyan jöttek létre a legnagyobb lávamezők, miután a gleccser visszahúzódott és a föld emelkedni kezdett.

A félsziget az ország legfiatalabb része, mondom. Az emberek sok itteni lávafolyásnak voltak szemtanúi. Azt a nagy lávamezőt a Bláfjalla és Heiðmerkur között Húsfellsbruninek hívják, és 1000 körül alakult ki. Itt, Hafnarfjörðurben a lávamező nagy része jóval fiatalabb, például a Straumsvíkbe nyúló nyelve, a Kapelluhraun valószínűleg 1151-ben keletkezett. Vélhetőleg átgázolt egy templomon, és a lávamező később erről kapta a nevét.

Az utoljára érkező férfi mond valamit, de nem hallatszik semmi, majd addig babrálja a fejhallgatót, amíg sikerül bekapcsolnia a mikrofont.

Ez a sok láva ugyanabból a vulkánból ömlött ki?

Nem, felelem, itt a félszigeten nincs központi vulkán. Nincs olyan igazi vulkán, mint a Hekla, a Katla vagy az Öræfajökull. A kitörések repedésrendszerekben jönnek létre, amelyek a Reykjanes csúcsától a Svartsengin, a Fagradalsfjallon, Krýsuvíken és a Brennisteinsfjöllön át húzódnak. Tulajdonképpen a Hengillint is néha a Reykjanes-félszigethez sorolják, de az központi vulkán, és nem sok köze van a többi rendszerhez. Az itteni kitörések évtizedekig is eltarthatnak, és mozoghatnak az egyes rendszerek között. A Reykjanes-rendszerben utoljára a 13. században fordultak elő kitörések, ezek harminc évig tartottak. Persze megszakításokkal.

Harminc évig tartó kitörés? Az borzasztó lehetett.

Nincsenek róla pontos leírások, de úgy tűnik, nem volt sok emberéletet követelő katasztrófa. Közepes méretű lávakitörésekről lehetett szó, amelyek jöttek-mentek, és mindig új helyeken jelentek meg. Ezeket a kitöréseket nevezzük tüzeknek. A krónikák komoly hamuesőről számolnak be, arról, hogy hasadékok nyíltak, a föld pedig feltöredezett, és megváltozott. A növényzet a kitörések befejeződése után sok évtizeden át nehezen telepedett meg ezen a területen. Eiríkur kollégám erről többet tud mesélni, a földrétegekből ezt jól ki lehet olvasni.

A hátizsákomból előveszek egy műanyag irattartóba helyezett, gyűrött papírt, és körbeadom a helikopterben. A sápadt lány az Állami Rádiótól átveszi, alaposan szemügyre veszi, lefényképezi a telefonjával, és átnyújtja a fotósnak.

A 13. században sok minden történt itt, mondom. Tíz kitörés harminc év alatt. A helynevekből tudjuk, hogy az emberek szemtanúi voltak ezeknek az eseményeknek. Itt közvetlenül alattunk húzódik a Háibruni, jobbra pedig a Bruni. Sok helyen találunk Óbrennishólmurt vagy Óbrynnishóllt, ahol a láva a dombokat és kiemelkedéseket körbefolyva hömpölygött végig a tájon. És jól látni a határvonalakat, ahogy az új láva ráfolyt a régire, újra és újra, és így nőtt egyre magasabbra a félsziget.

A riporter bekapcsolja a mikrofont: Miért ide épült a főváros, ha az emberek tudtak ezekről a vulkánkitörésekről?

Rámosolygok.

Történelmi idők vulkánkitörései a Reykjanes-félszigeten

Év

Helyszín

Jelleg

1926

Eldey

tenger alatti

1884

Eldey

tenger alatti

1879

Geirfuglasker

tenger alatti

1783

Eldeyjarboði

tenger alatti

1583

Reykjanes-hátság

tenger alatti

1422

Reykjanes-hátság

tenger alatti

1340

Reykjanes-hátság

tenger alatti

1325

Trölladyngja

hasadékkitörés

1210-40

„Reykjanesi tüzek” 10 lávafolyam

tenger alatti, freatomagmás, hasadékkitörés

1200

Brennisteinsfjöll

hasadékkitörés

1151-88

„Krýsuvíki tüzek” 5 lávafolyam

hasadékkitörés

950-1000

Kristnitaka-tüzek (Brennisteinsfjöll) 6 lávafolyam

hasadékkitörés

Ezek feledésbe merültek. Nagyon régen történtek, sok száz évvel az előtt, hogy a régi falvakból város lett, és elkezdtünk a lávamezőkön építkezni. Az emberek története sokkal gyorsabban halad, mint az országé, és nagyon rövid az emlékezetünk. Ezer év harminc emberöltő, de a földtörténetben csak egy pillanat. Mint számunkra egy nap.

Nagy szemeket mereszt rám. És nem veszélyes?

Hogy veszélyes-e? Minden veszélyes. Sokkal nagyobb a valószínűsége, hogy közlekedési balesetben hal meg, vagy kitöri a nyakát a fürdőszobában, mint hogy vulkánkitörés végez magával. És itt, a félszigeten a vulkanikus tevékenység aligha lenne nagyon veszélyes. Mindenféle zavart okozhatna, főleg a földkéreg mozgásai miatt. Utak rongálódnának meg, víztározók mennének tönkre, villanyvezetékek szakadnának le és ilyesmi. De ha itt akarunk élni ezen a földön, ezzel együtt kell élnünk. Egy forró folton lakunk, a földköpeny olvadékrégiója fölött, ahol a magma képződik. Máskülönben nem lennénk itt, ez a föld nem létezne. Tüzes szív dobog a talpunk alatt, ez egyszerűen hozzátartozik az élethez.

Ez nagyon izgalmas, mondja a késve érkező férfi csillogó szemmel. Ez a hatalmas, féktelen teremtő erő, amely újra és újra felbukkan, és felépíti a földet. Ez a teremtés és egyszersmind pusztítás. Őrület lehet ilyesmivel foglalkozni.

Udvariasan mosolygok a mikrofon mögött.

A tudósoknak mindig a tényekhez és a tudományos eredményekhez kell tartaniuk magukat. Nem érünk rá izgulni, sem megtébolyulni.

Vigyorog, fehér fogai kivillannak.

Az anyatermészet, bébi. Ő nem törődik a tudományos eredményekkel, ő kész téboly.

Csóválom a fejem, és az alattunk lévő tájra figyelek. Micsoda barom.

A tenger felett repülünk, Eldey és a Geirfuglasker felett, a helikopter szinte érinti a tenger felszínét, a hullámok visszahőkölnek a rotorlapátok csapásaitól. Sem különös mozgást, sem buborékokat vagy színváltozást nem észlelünk, semmi jelét nem látjuk, hogy a felszín alatt bármi szokatlan történne, megfordulunk, és visszarepülünk a lávamezők fölé, némán figyeljük a szédítő gyorsasággal közeledő várost.

Három nappal később a Reykjanestától, a félsziget „lábujjától” délre megreped a földkéreg, a Kerlingarbás-öböl mellett fülsiketítő robbanásokkal hasadék nyílik a tengerfenéken, a hamufelhő több kilométer magasra tör fel a levegőbe, és több ezer köbméter salak- és hamueső zúdul Keflavíkra.

Tizenkét perccel ennek bekövetkezte előtt a telefonom csörgésére ébredek. Beletelik néhány másodpercbe, mire felfogom a Meteorológiai Intézet jelentését, és befogadom az információkat az előttünk álló eseményekről.

Kész téboly, bébi.

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Playfair Display – SIL Open Font License