Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

GOTTFRIED KELLER

SELDWYLAI EMBEREK

ELSŐ KÖTET

A DUZZOGÓ PONGRÁC

RÓMEÓ ÉS JÚLIA FALUN

AMRAIN REGULA ASSZONY ÉS LEGIFJABB FIA

HÁROM IGAZSÁGOS FÉSŰSLEGÉNY

MÁSODIK KÖTET

TÜKÖR, A CICA Mese

RUHA TESZI AZ EMBERT

SAJÁT SZERENCSÉJÉNEK KOVÁCSA

A KÁRBA VESZETT SZERELMES LEVELEK

DIETHEGEN

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gottfried Keller

SELDWYLAI EMBEREK

fordította:
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-235-7 EPUB

ISBN 978-963-559-236-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Die Leute von Seldwyla

első kiadás: 1856

az elektronikus változat a Franklin Társulat
1930. évi kiadása alapján készült

a borító Ernst Stückelberg (1831 – 1903) Sali und Vrenchen
című metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

GOTTFRIED KELLER

A svájciak nagy lokálpatrióták, híven ragaszkodnak országuk, kantonjuk, városuk hagyományához, a talajhoz, amelyen születtek és élnek, ahhoz a szigorúan polgári szellemhez, mely kultúrájukat, gazdasági jólétüket és büszke szabadságukat megteremtette és fenntartja. A hegy-völgyes kis köztársaság hiába üdülő és mulatóhelye az egész világnak, vendéglőse a világ minden nemzetéből való idegenek százezreinek - csak természeti szépségeit és üzleti élelmességét adja az idegennek, Egyébként nem elegyedik össze vele, nem hasonul hozzá s a maga életét éli a maga hagyományai szerint. A svájci embertípus éppúgy változatlanul megmaradt a századok folyamán, mint a svájci köztársaság. A svájci író, ha a nagy német vagy francia nemzet nyelvén ír is, élesen megkülönböztethető a német vagy franciaországi írótól, nemcsak anyagánál fogva, amely hazájában természetesen adódik neki, hanem egyéniségének színezeténél, hangjánál, az élettel szemben elfoglalt álláspontjánál fogva is. Van egy különleges svájci karakter és világfelfogás, amely többé-kevésbé pregnánsan felismerhető minden svájci emberen, különösen pedig minden svájci írón.

A zürichi esztergályosmester, Rudolf Keller fia, Gottfried, egész lelki szervezetével ebben a specifikus svájci karakterben gyökerezik. Írása, akármennyire integráns alkatrésze a nagy német irodalomnak, oly szorosan svájci színezetű, mint senki másé honfitársai közül. Az embereit külön svájci légkör veszi körül, tájai mind az otthon - nem a havasok és gleccserek, hanem a zürichi tó környéki dombvidék - tájai, az élet tempóján, a karaktereken, a gondolkodás és beszédmódon érezni a svájci atmoszférát. Éppúgy magán az írón, ahogy a dolgokat látja és leírja, ahogy a világról ítél, ahogy a haza, az erkölcs, a polgári rend kérdéseit magában tisztázza. Keller írásainak minden sorát egy svájci és egy polgár írta - ez érezhető minden vonásán. Svájc jellemző embertípusa nem a földet túró paraszt, mint a legtöbb más népnél, hanem a városi polgár s ez testesült meg a világirodalom legpolgáribb írójában. Nagyon ritka az ennyire tipikus író, maradéktalan kifejezője annak az emberfajtának, amelyből kinőtt.

Külsőleg minden kalandosság nélküli, de nagy belső küzdelmekkel tele az az út, melyen Keller felemelkedett odáig, hogy azzá legyen, ami. Részletesen ismerjük ezt az utat, külső kanyarulataival és belső kapaszkodóival együtt. Keller maga írta meg a Zöld Henrikben, legkiválóbb művében, és pedig naplóiból és levelezéseiből bizonyíthatóan oly hűséggel, ahogy kevés író dolgozta fel irodalmilag életének az anyagát. Még azt a két különféle értékelést is megkaptuk tőle, amellyel élete két különböző korszakában a saját sorsát nézte: 1859-ben, a regény első változatának és 1879/80-ban, a második változatnak megírásakor. Egyéb művei is tele vannak rejtett önéletrajzi élményekkel, s ha tudjuk, hogy a novelláiban előforduló szigorú, komoly és erélyes anyák példaképét mennyire a saját anyjáról, a zsörtölődő nővérek képét mennyire saját nővéréről vette, arra kell gondolnunk, hogy azoknak az alakoknak, akik a novellákban mozognak és lélegzenek, igen nagy része abból a környezetből való, amelyben élt. Jellemző reá, hogy kivéve a Zöld Henrik megfelelő alakjait, sehol nem találunk nála müncheni vagy berlini, általában németországi alakot. Mindennél jobban bizonyítja ez, hogy Keller Münchenben és Berlinben is Svájcban élt s csak a svájci ember volt számára élmény.

Fiatalkori küzdelmeinek legfőbb okozója egy tévedés volt, mely éveken át elkápráztatta: az, hogy ő festőnek született. Fokozta ennek a tévedésnek végzetességét az is, hogy nem volt a környezetében senki, aki figyelmeztette volna akár tehetségének hiányaira, akár a művészi munka valódi módjára. Zürichben kontár rajztanító keze alatt kezdte a művészi pályára készülődést s ez csak akkor nem lett volna rá káros hatással, ha igazi nagy festőtehetség lett volna. De nem volt az, ami csakhamar bebizonyosodott, mikor Münchenbe ment festő tanulmányait folytatni. A két ott töltött év bebizonyította, hogy nem való festőnek. Dolgozott konok akarattal, belevegyült a müncheni művésznövendékek mozgalmas életébe, de sehogy se tudta valamire vinni. Nem tudott magának egyéni festői stílust kialakítani, a szemléletnek valami eredeti formáját, ellenben megrekedt egy élettelen, konvencionális divatban, amely már keletkezése pillanatában magában hordta az elavulás csiráit s a festői technikának is legfeljebb külsőségeit tudta elsajátítani. Legkülönösebb az, hogy az a Keller, aki írói alkotásában maga a józan realitás volt később, ezekben a fiatalkori festményeiben mindenfélét inkább elárul, mint eleven kapcsolatot a reális valósággal. Az élettelen konvencióból és modorból nem tudott kiszabadulni, mert nem volt meg benne az igazi festőtehetség felszabadító ereje. Hajótörötten, önmagában megcsalódva került haza két év múlva, müncheni életének egyetlen eredménye az az adósság volt, amellyel anyja házát, egyedüli örökségét megterhelte. Mögötte a csalódás, előtte nagy üresség, úgy került vissza az anyai házba. Keserves anyagi gond, szüntelen megalázó nélkülözés várta otthon. A festészettel próbált tovább is foglalkozni, de kedv és hit nélkül, alig is dolgozott valamit - olyasforma életet élet, mint novelláiban a seldwylaiak, ha csődbe jutnak. Az a gúny, mellyel Seldwyla politikai mozgalmait illeti, egy kicsit öngúny is. Ő is részt vett fiatal fejjel olyan fegyveres portyázásokban a szomszéd Luzern ellen, a klerikálisok ellen támadó politikai párt érdekében s ő is belevetette magát a zürichi politizálás zavaros vizeibe. Ezek a mozgalmak a negyvenes évek politikai divata szerint a szabadság jelszava alatt folytak a reakció ellen s Keller a szabadság pártján foglalt állást. Ebben megerősítette néhány a reakcionárius Németországból elmenekült liberális író, köztük Freiligrath barátsága. De e külső látszatra kicsinyes, sokszor komikus politizálás mélyén forrott valami komolyabb és mélyebb is: a fiatalember öntudatlan tapogatódzása egy állandó, kiforrott világfelfogás felé.

A zürichi éveknek minden keservességük mellett, anélkül, hogy maga Keller igazában tudott volna róla, volt egy nagy eredményük: a hajótörött festőnövendékből kihozták az írót. Homályos körvonalaiban mutatkozni kezdett előtte nagy regényének terve. Egyelőre azonban versekben próbálta kifejezni azt, ami kifejezésre tört benne. A kor divata szerint hazafias versekkel kezdte, Freiligrath és Herwegh hatása alatt s amint hozzáfogott, a vers bőven kezdett ömleni belőle. Ezzel megjött az új cél, új pálya öntudata. Most már költő akart lenni. 1846-ben kiadta első könyvét, egy füzet verset. Néhány ezek közül már teljesen megmutatja költőjének nemcsak tehetségét, hanem lényének fő vonásait is. Nagy sikere a könyvnek nem volt, de a költő annyit mégis elért vele, hogy honfitársai figyelme némileg felé fordult s az uralomra jutott liberális zürichi kormány állami ösztöndíjat szavazott meg neki, néhány jóakarójának közbenjárására.

Ezzel a pénzzel Heidelbergbe ment, ahol tudományos tanulmányokra vetette magát, nem határozott tudományos céllal, inkább csak a világfelfogás kialakítására törekvő ösztönből. Heidelbergben Feuerbach materialista filozófiájának hatása alá került, amely a valláshoz való viszonyának tisztázására vezetett. Ez a tisztázódás az ateizmus és az egyes ember halálon túli életének tagadása felé vezetett, viszont eltöltötte az erkölcsi felelősség és kötelességtudás szellemével. A materializmus nem vezetett nála prózai ellaposodásra, sőt, mint egy levelében írja: a világ végtelenül szebb és mélyebb, az élet értékesebb és intenzívebb, a halál komolyabb lett számára. Világfelfogása alapjaiban megszilárdulva ment át Heidelbergből Berlinbe, most már határozott írói tervekkel és szándékokkal.

Írói fejlődését egy újabb tévedés nehezítette meg: drámaírónak hitte magát ő, akinek tehetsége oly kizárólag epikai, hogy még verseiben is az elbeszélő és leíró részek a leghatásosabbak s ezekben is szembetűnik a költőnek a reális képalkotás iránti hajlama. Ez a tévedés is részes volt abban, hogy berlini évei a legnehezebb küzdelem évei voltak életében. Mégis termékeny és gazdag évek voltak ezek. Ekkor adta ki verseinek második kötetét és nehéz anyagi nélkülözések, önmagával való harcok közben végre megírta azt a művét, amely életének fő műve s a halhatatlanságra való jogcíme lett: a Zöld Henrik nagy regényét. Ez a mű Goethe nagy műveihez, a Wilhelm Meister-hez és a Dichtung und Wahrheit-hez kapcsolódik a műforma dolgában. Önéletrajzi regény, mely egy egyéniségnek küzdelmeken, csalódásokon át az élettel való makacsul vívott harcát mondja el - tulajdonképpen egy ember érlelődésének regénye, abból a fajtából, amelyet a németek Bildungsroman néven neveznek. A regény hatalmas írói tulajdonságokat revelál: az élet szélesen átfogó rajzára való képességet, rendkívüli emberábrázolást, amely az alakok egész seregének hű és valószerű, tehát hiteles volta révén élettel és vérkeringéssel tölti el az egész művet. Az alakok közül sok készült modell után, de akik köztük költöttek, azokban is éppolyan intenzív az élet, mint a többiben. Keller megelevenítő fantáziája nemcsak ezekben diadalmaskodik, hanem a kor és a svájci színhely atmoszférájának éreztetésében is. Ezért a Zöld Henrik több egy egyszerű életregénynél, egy nép regénye is egy bizonyos korban. A berlini évek komor hangulatában Keller - bármennyire igyekeztek erről lebeszélni barátai és kiadója - tragikus véget adott a hősnek, aki hajótörötten éppen anyja sírjához kerül haza és lelkileg összeomolva elpusztul. Később, a regény átdolgozott kiadásának készítésekor, a késői zürichi évek derültebb atmoszférájában megváltoztatta ezt a befejezést és megkegyelmezett Lee Henriknek. Ma e mű a német regényirodalom legelső sorában áll, a német nép nagy irodalmi kincsei között.

A berlini évek meghozták útjának most már végleges felismerését, az önmagában való hit megszilárdulását, a siker, az elismertetés örömét. Mint hajótörött távozott Zürichből és 1855-ben, mint hírneves író került vissza. Dús poggyászt hozott magával: a tervek, eszmék, ötletek, feljegyzések és vázlatok sokaságát. 1856-ban már új könyve jelent meg: azok az elbeszélések, melyeket e kötetben talál a magyar olvasó Seldwylai emberek cím alatt. Ezekben már a teljesen érett, önmagával, a világgal és mesterségének eszközeivel tisztában levő író áll előttünk. Skálája egy rendkívül értékes hanggal bővült: a humorral, ami már világfelfogásának végső megállapodását jelenti. Érzelmi életének mélysége talán összes művei közül legszebben a Rómeó és Júlia falun című novellában tárul fel: ahogy a boldogtalan szerelmes fiatal parasztlegény és parasztleány tragédiát elmondja a legegyszerűbb hangon, a szentimentalizmus és pátosz minden árnyéka nélkül, csaknem tárgyilagosan és mégis mély emberi együttérzéssel, ahogy a történet minden részletét hozzáhangolja az egészhez és a maga kompozíciós értékébe állítja, ahogy a két család pusztulásának s a fiatalok feláldoztatásának képébe beleszövi a fekete hegedűs alakjában a misztikum egy vonását - ez a novellaírásnak formailag és tartalmilag egyaránt remeklése. Az író elbeszélés közben olyan felülről nézi az elbeszélt dolgokat, ahonnan tisztán és pontosan láthat mindent, nemcsak a tényeket, hanem az érzelmi rezonanciáikat és mindenek felett a részleteknek az egész történettel való egységét s az erkölcsi horizontot, amely alatt minden lefolyik. Ez a felülről nézés a forrása a humornak, amely a Három igazságos fésűslegény, a Ruha teszi az embert, a Saját szerencséjének kovácsa novellák ízét adja és több más novellában egyes részeket vagy alakokat színez. Ez a humor kissé rusztikus, néha, mint a fésűslegények történetének befejezésében, brutális is, de olyan embernek a humora, aki magasan áll a dolgok felett és mégsem tagadja meg velük az emberi közösséget. Van ebben a humorban mindig egy vonása a morális ítéletnek, - tipikusan Keller polgári lényére utal ez a vonás - amely némely novellába idegen hangot elegyít, a moralizálásét. Gyakran érezni a novellák olvasása során, hogy az a Keller, aki a Seldwylát írta, ítéletet mond arról a Kellerről, aki fiatalkorában több felbuzdulással, mint hozzáértéssel politizált, fegyveres kalandokra indult Luzern «jezsuita-barátai» ellen és lelkesült a levegőben levő kiforratlan eszmékért, melyek a konzervatívvá vált idősebb ember emlékében már merő frázisokként hangzottak.

A politizáló szellem azért megmaradt a már hírneve teljességében levő Kellerben is; Berlinből hazatérve részt vett a zürichi politikai mozgalmakban, s a politikai tevékenységet csak akkor hagyta abba, mikor 1861-ben az állami jegyző (Staatsschreiber) állására nevezték ki. Ezt a hivatalt példás lelkiismeretességgel töltötte be másfél évtizedig, még az irodalmi munkát is szüneteltette érte évek során át. Közben mindössze a Hét legenda és a Seldwylai emberek bővített új kiadása került ki a keze alól. Állásáról való lemondása után adta ki a Zürichi novellák-at, a Zöld Henrik átdolgozását, a Sinngedicht keretes novellasorozatot és utolsó művét, a Martin Salander című regényt. A novellák semmivel sem állnak alább előbbi hasonló műveméi, a Salander azonban sok Kellerhez méltó része mellett tele van olyan helyi érdekű vonásokkal és a polgári moralizálásnak olyan igyekezetével, mely arra figyelmeztet, hogy ami Kellerben svájci és zürichi és polgári, az erős gyökerességet, eredetiséget és helyenkint mélységet ad neki, de egyúttal korlátokat is jelent, melyek más műveiben is, bár kevésbé érezhetően, megvannak.

Ifjabb korában volt néhány szerelme, boldogságot egyik sem hozott neki. Az érdekes fejű, kistermetű, szokatlanul kurtalábú írónak talán méltányolták szellemi kiválóságát, de nem érezték férfiúi vonzóerejét a nők. Az öregedéssel egyre fokozódó magányosságban élte élete utolsó éveit. Nővére volt gondozója s mikor az is meghalt, alig maradt valakije. Csak Böcklin, a festő maradt mindvégig mellette, ő volt nála a halál órájában s ő tett a halott mellére három fehér rózsát.

Schöpflin Aladár

SELDWYLAI EMBEREK

ELSŐ KÖTET

Seldwyla a régebbi nyelv szerint egy gyönyörteljes és napfényes helyet jelent, és az ily nevű kisváros, mely valahol Svájcban fekszik, ilyen is. Még ma is ugyanazok közé a régi körfalak és tornyok közé van szorulva, mint háromszáz év előtt s így változatlanul ugyanaz a fészek maradt; építésének eredeti mély célját az a körülmény is kiélezi, hogy a várost alapítói jó egy félórányira helyezték egy hajózható folyótól, annak nyilvánvaló jeléül, hogy sohase lesz belőle semmi. Mindazáltal szép a fekvése zöld hegyek között, amelyek a déli oldal felé nyitva vannak, úgyhogy a nap be tud jutni, zord légáramlat azonban nem. Ezért meglehetős jó bor is terem a régi városfal körül, míg magasabban fönn a hegyeken beláthatatlan erdőségek vonulnak. Ezek teszik a város vagyonát. Mert az a város ismertetőjele és különös sorsa, hogy a község gazdag, a polgárság pedig szegény és pedig annyira, hogy Seldwylában senkinek sincs semmije és senki se tudja, miből élnek tulajdonképpen már évszázadok óta. Pedig nagyon vígan és könnyen élnek, a kedélyességet saját külön művészetüknek tekintik és ha olyan valahova kerülnek, ahol másképp szól a nóta, akkor legelőször az ottani kedélyességet kritizálják és az a véleményük, hogy már ebben csak nem tesz senki túl ő rajtuk.

A nép színe-lángja a húsztól harmincöt, harminchat éves korig terjedő életkorú fiatal emberekből áll és ezek is adják a tónust és bennük személyesül meg Seldwyla dicsősége. Mert ebben az életkorban űzik az üzletüket, a mesterségüket, a fortélyaikat, már ki mit tanult, azaz ameddig lehet, másokat dolgoztatnak maguk helyett és hivatásukat egy kitűnő adósság forgalomra használják fel, amely az alapja a seldwylai urak hatalmának, dicsőségének és kedélyességének és amelyet pompás kölcsönösséggel és megértéssel űznek; már, mint a fiatalságnak ebben az arisztokráciájában tudniillik. Mert amint valaki eléri a mondott virágzó évek határát, amikor más városok férfiai tulajdonképp igazán magukba szállnak és erőre kapnak, akkor a seldwylai férfi már kész; el kell ejtenie mindent és ha egészen közönséges seldwylai, tovább is a helységben marad mint elerőtlenedett és a hitel paradicsomából kiűzött ember, vagy ha még rejtőzik valami benne, ami nincs teljesen elhasználva, akkor idegen katonai szolgálatba áll és ott megtanulja egy idegen zsarnok javára, amit a maga javára elmulasztott begombolkozni és feszesen tartani magát. Az ilyenek évek sora múlva, mint derék katonaemberek kerülnek vissza és Svájc legjobb egzecírozó mestereivé válnak, akik úgy tudják a fiatal legénységet nevelni, hogy csupa öröm. Mások másfelé mennek kalandokra negyvenedik évük táján; a legkülönbözőbb világrészekben lehet seldwylaiakkal találkozni, akik mind azzal tűnnek ki, hogy nagyon ügyesen tudnak halat enni, akár Ausztráliában, akár Kaliforniában vagy Texasban, vagy Párizsban, vagy Konstantinápolyban.

Aki azonban ottmarad és helyben öregszik meg, annak persze meg kell tanulni öregségére dolgozni és pedig azt az ezerféle apró dolgokkal való vacakoló munkát, amelyet tulajdonképpen nem tanult, a napi krajcárért, és az öregedő elszegényedett seldwylaiak a feleségeikkel és gyermekeikkel együtt a legserényebb emberkék a világon, miután a tanult mesterségükkel felhagytak; és valóban megható nézni, milyen tevékenyen vetik magukat utána, hogy megszerezzék az anyagi eszközöket egy jó kis darab pecsenyére. Fája van minden polgárnak bőségesen és a község évenként még jócskán el is ad s ebből támogatja és tartja a nagyon szegényeket. Így áll fenn az öreg város változatlan körforgásban máig. Lakói azonban nagyjában mindig elégedettek és derült kedvűek, és ha néha árnyék borítja el lelküket, ha például valami nagyon is makacs pénz szűke lebeg a város felett, akkor nagy politikai mozgékonyságukkal, amely a seldwylaiak további karaktervonása, űzik el az időt és vidítgatják önmagukat, ők tudniillik szenvedélyes pártemberek, alkotmányrevideálók és indítványozók, és hasikerült valami kellően bolond mozgalmat kieszelni, vagy ha alkotmánymódosítás után kiabálnak Seldwylában, akkor tudják országszerte, hogy ott pillanatnyilag nem forog pénz. Emellett szeretik a változatosságot a véleményekben és elvekben, és ha új kormányt választanak, ők másnap már mindig ellenzékben vannak vele szemben. Ha radikális a kormány, akkor csak hogy bosszantsák, a konzervatív jámborkodó városi lelkész körül sereglenek, akit tegnap még becsméreltek, udvarolnak neki, tettetett lelkesedéssel tódulnak a templomába, dicsőítik a prédikációit, nagy zajjal terjesztik mindenfelé nyomtatott kis traktátusait és a bázeli misszió-társulat jelentéseit, természetesen anélkül, hogy csak egy fillért is áldoznának a javára. Ha ellenben olyan kormány van a rúdnál, amely csak valamennyire konzervatívnak látszik, azonnal a városi tanítók körül tolonganak és a plébános fizethet az üvegesnek a bevert ablakaiért. Ha aztán a kormány liberális jogászokból áll, akik sokat adnak a formára, és szorgos pénzemberekből, akkor egyenest a legközelebb lakó szocialistához szaladnak és azzal bosszantják a kormányt, hogy ezt a szocialistát választják be a tanácsba ezzel a csatakiáltással: most már elég volt a politikai formaságokból és az anyagi érdekekkel törődhetik csupán a nép. Ma vétójogot akarnak, sőt közvetlen önkormányzatot permanens népgyűléssel, amire persze a seldwylaiaknak volna leginkább idejük, holnap kifáradtaknak és blazírtoknak tetetik magukat közdolgokban és engedik, hogy a választásokat egy féltucat vén ácsorgó intézze, akik harminc év előtt megbuktak és azóta szép csöndeskén rehabilitálták magukat; aztán látják, kényelmesen a korcsmaablakból, hogy az ácsorgók besurrannak a templomba és belenevetnek a markukba, mint az a fiú, aki így szólt: «úgy kell az apámnak, ha összefagy a kezem, mért nem vett nekem kesztyűt!» Tegnap csakis a szövetségi életért rajongtak és odavoltak a fölháborodástól, hogy ezernyolcszáznegyvennyolcban mért nem csinálták meg a teljes egységet; ma már egészen bele vannak bolondulva a kanton szuverénitásba és nem is választanak képviselőt a nemzeti tanácsba.

Ha azonban izgalmaik és mozgalmaik az ország többségére nézve zavarókká és kényelmetlenekké válnak, akkor a kormány csillapítószerül egy vizsgáló bizottságot küld a nyakukra, amelynek rendbe kellene hoznia a seldwylai községi vagyon kezelését. Akkor a seldwylaiak el vannak foglalva önmagukkal és a veszedelem el van hárítva.

Mindez nagy mulatságot szerez nekik, amit csak az múl felül, mikor őszönként a saját új borukat isszák, az erjedő mustot, melyet rámpásnak is neveznek. Ha jó a bor, akkor az ember élete nincs biztonságban náluk, ők pokoli lármát csinálnak; az egész város újborra szomjazik és a seldwylaiak olyankor nem valók semmire. Mennél kevesebbre való azonban a seldwylai ember odahaza, annál jobban tartja magát máskülönben, mikor kirukkol, és akár egyenként, akár csapatokban vonulnak ki, mint például régebbi háborúkban még eddig mindig jól tartották magukat. Mint spekuláns és üzletember is nem egy közülük ugyancsak megállta helyét, ha előbb kijutott a meleg napfényes völgyből, ahol nem tudott zöldágra vergődni.

Ilyen vidám és furcsa városban nem lehet hiány mindenféle különös históriákban és életpályákban, miután a tétlenség minden bűnnek a kezdete. Azonban én nem olyan történeteket akarok elbeszélni ebben a könyvecskében, amelyek Seldwyla fentebb leírt jellemében rejlenek, hanem néhány sajátságos forgácsot, amelyek csak úgy mellesleg történtek bizonyos tekintetben kivételképpen és mégis csak éppen Seldwylában eshettek meg.

A DUZZOGÓ PONGRÁC

Egy csöndes, félreeső kis téren, közel a városfalhoz, élt a felesége egy seldwylainak, aki már régen elkészült és a föld alatt pihent. Nem tartozott a legrosszabbak közé, sőt olyan erős vágyat érzett, hogy rendes és szilárd ember legyen, hogy a városban uralkodó tónus, amelyet fiatalkorában nem kerülhetett ki, megártott neki és amint a fénykora elmúlt s neki a szokásnak megfelelően le kellett lépnie a tettek színteréről, minden úgy tűnt fel előtte, mint egy vad álom és mint az életnek megcsalása. Ettől sorvadásba esett és hamarosan meghalt.

Az özvegyére egy kis omladozó házat hagyott, egy krumpliföldet a kapu előtt meg két gyermeket, egy fiút és egy leányt. Az asszony a rokkájával megkereste a tejet és a vajat, amivel a saját termésű krumpliját megfőzhette, és némi kis özvegyi járandóság, melyet a szegények városi gondozója évenként kifizetett, miután előbb néhány hétig az esedékes terminuson túl megforgatta a saját üzletében, éppen elegendő volt arra, hogy a ruhaszükségletét és némely más kis kiadását fedezze. Ezt a pénzt mindig fájdalmak közt várták, mert a gyermekek szegényes ruhái mindig a késedelmes hetek révén a pénz megérkezése előtt rongyolódtak le teljesen és a vajas fazék ilyenkor már megmutogatta a fenekét. A zöld fazék fenekének ez az áttetszővé válása olyan szabályszerű évenkénti jelenség volt, mint bármely égi jelenség, és ugyanolyan szabályszerűen valódi elégedetlenséggé változtatta egy időre a család szűkölködő, hűvös elégedettségét. A gyerekek jobb és bőségesebb ennivalóért kínozták az anyjukat, mert tudatlanságukban elég hatalmasnak képzelték erre, mert ő volt nekik mindenük, egyedüli védelmük és egyedüli fölöttes hatóságuk. Az anya elégedetlen volt, hogy a gyermekeknek nincs vagy több eszük vagy több ennivalójuk, vagy mind a kettő együtt.

A nevezett gyermekek azonban különböző tulajdonságokat mutattak. A fiú jelentéktelen gyerek volt, mintegy tizennégy éves, szürkeszemű és komoly arcvonású, reggel sokáig hevert az ágyban, aztán olvasott egy kicsit egy rongyos történelem- és földrajzkönyvben és minden este, nyáron és télen egyaránt, felszaladt a hegyre, hogy megnézze a naplementét, az egyetlen fénylő és pompázatos eseményt, amely számára adódott. Olyasvalami volt ez az ő számára, mint az üzletemberek számára a dél a tőzsdén; legalább is éppoly váltakozó hangulatban került haza ez esemény után, és ha szép vörös és sárga volt a felhőzet s ha nagy hadi seregek módjára vérben és tűzben állott és méltóságteljesen manőverezett, akkor tulajdonképpen ő is elégedettnek volt mondható.

Néha-néha, de csak ritkán, teleírt egy darab papirost különös listákkal és számokkal, ezt aztán hozzátette egy kis csomaghoz, amelyet egy darabka ócska aranyzsinór tartott össze. Ennek a csomagocskának a tartalma volt egy kis füzet, amely egy összehajtogatott ív aranypapírból készült s fehér hátsó oldalai mindenféle vonalakkal, figurákkal és sorban álló pontokkal, közben füstfelhőkkel és repülő bombákkal volt telefirkálva. Ezt a könyvecskét gyakran nézegette nagy elégültséggel és új rajzokat csinált bele, leginkább abban az időtájban, mikor a krumpliföld teljes virágjában állott. Ilyenkor a virágzó növények közt hevert a kék ég alatt, és ha egy teleírt fehér lapot nézegetett, akkor háromszor olyan sokáig nézett a szemben levő fényes aranylapra, amelyben megtört a nap fénye. Máskülönben önfejű és duzzogásra hajlamos kamasz volt, sohase nevetett és az Istennek sem tett vagy tanult semmit a világon.

A nővére tizenkét éves volt, ritkaszép, hosszú, dús barnahajú, barnaszemű és a képzelhető legfehérebb bőrű gyermek. Ez a kislány szelíd és csöndes volt, sok mindenfélét eltűrt és sokkal ritkábban morgott, mint a bátyja. Tiszta hangja volt és úgy énekelt, mint egy csalogány; csakhogy bár mindezen tulajdonságaival barátságosabb és kedvesebb volt, mint a fiú, az anyjuk látszólag ezt részesítette előnyben és kedvezett neki, mert szánalmat érzett iránta, mert nem tudott semmit sem tanulni és valószínűleg valamikor nagyon rossz lesz a sora, míg a kislánynak, nézete szerint, nem sokra van szüksége és már csak ezért is keresztül fog vergődni.

A leánynak tehát szüntelenül fonni kellett, hogy a fiúcska annál többet kapjon enni és lehető kényelemben várja meg majdani balsorsát. A fiú minden gondolat nélkül elfogadta ezt és úgy viselkedett, mint egy kis indiánus, aki a nőket dolgoztatja. A nővére sem érzett emiatt bosszúságot és azt hitte, ennek így kell lenni.

Egyedüli kárpótlása és bosszúja egy mindenesetre csúf illetlenség volt, amelyet evés közben csellel vagy erőszakkal mindig megengedett magának. Az anyjuk ugyanis minden délben vastag krumplikását főzött, amelyre kövér tejet vagy szép barna olvasztott vajat öntött. Ezt a krumplikását valamennyien közösen ették a tálból pléhkanalaikkal, mégpedig úgy, hogy mindegyikük egy mélyedést ásott magának a krumplihegységbe. A fiúcska, aki minden furcsasága mellett is szigorú érzéket tanúsított az evés dolgaiban való katonai szabályszerűség iránt és szigorúan ügyelt arra, hogy senki se vegyen az ételből sem többet, sem kevesebbet, mint amennyi dukál neki, vigyázott arra is, hogy a tej vagy a sárga vaj, amely a tál szélén folyt körül, egyenletesen fusson az elkülönített gödrökbe; a nővére ellenben, aki sokkal szendébb volt, valahányszor az ő forrásai kiapadtak, mindenféle mesterséges aknákkal és levezető árkokkal igyekezett maga felé vezetni az ízletes patakocskákat, és a bátyja akárhogy védekezett ez ellen azzal, hogy mesterséges gátakat épített és ha valahol gyanús lyuk mutatkozott, azt hamar eltorlaszolta, a leány mindig értett hozzá, hogy megnyisson valami titkos eret a kásában vagy pedig egyszerűen nyíltan megszegte a békét és nevető szemmel belenyúlt a fiú telt gödrébe. Erre a fiú eldobta kanalát, lamentált és duzzogott mindaddig, amíg anyja az ő oldalára nem hajlította a tálat és a saját levét bele nem folyatta a gyerekek kanálisainak és gátjainak a labirintusába.

Így élt a kis család egyik napról a másikra, s mert közben minden változatlan maradt, a gyermekek pedig fölserdültek anélkül, hogy alkalmas pillanat mutatkozott volna a világ megragadására és arra, hogy valami váljék belőlük, valamennyien egyre kényelmetlenebbül és nyomorúságosabban érezték magukat együttlétükben. Pongrác, a fiú, továbbra sem csinált és nem is tanult semmit, csak duzzogott nagyon kifejlesztett és művészies módon, amivel az anyját, nővérét és önmagát kínozta. Rendes és érdekes foglalkozássá vált ez számára, szorgalmasan gyakorolta benne heverő lelki erőit százféle apró házi szomorú játék kitalálására, amelyeket felidézett és amelyekben mesteri módon tudta játszani az örök igazságtalanságot szenvedőt. Eszterke, a nővére, emiatt bőséges sírásra kényszerült, vidámságának napsugara azonban hamar előragyogott a könnyek alól. Ez a felületesség aztán annyira bántotta és bosszantotta Pongrácot, hogy egyre hosszabb ideig duzzogott és maga is sírt titokban önmaga által előidézett bosszúságában.

Ez életmód mellett azonban észrevehetőleg gyarapodott egészségben és erőben, s mikor ezt érezte tagjaiban, kitágította hatáskörét és egy jókora fagyökérrel vagy egy seprűnyéllel a kezében kóborolt erdőn-mezőn, hogy merre födözhetne fel vagy szenvedhetne egy jóravaló igazságtalanságot. Amint valami ilyesféle elébe került és kifejlődött, haladéktalanul rémségesen elpáholta ellenfeleit s ebben a furcsa tevékenységben olyan ügyességet, energiát és finom taktikát tanúsított úgy az ellenség felkutatásában, mint a harcban, hogy nemcsak egyes nála jóval erősebb fiatalembereket, hanem azoknak egész csapatait is vagy legyőzte vagy legalább sértetlen visszavonulást biztosított magának.

Ha valami ilyen jól sikerült kalandról hazatért, az étel kétszer olyan jól ízlett neki és az övéi ilyenkor vidám hangulatnak örvendettek. Egy nap azonban mégis megesett vele, hogy ahelyett, hogy verést osztogatott volna, ő maga kapott ki igen alaposan s mikor szégyennel, bosszúsággal és dühhel eltelve hazajött, Eszterke, aki egész nap font, nem tudott kívánságának ellenállni és még egyszer nekiesett a Pongrác számára félretett ételnek és megette annak egy részét, mégpedig Pongrác véleménye szerint a legjobb részét. Szomorúan és fájdalmasan, alig türtőztetett könnyekkel nézte Pongrác a kicsike kihűlt maradékot, mialatt a gonosz nővére, aki már megint a rokkánál ült, mértéktelenül nevetett.

Ez aztán már több volt a kelleténél és valami alapos dolgot kellett csinálni. Pongrác nem evett az ételből, éhesen ment a kamrácskájába és reggel, mikor az anyja föl akarta ébreszteni, hogy jöjjön reggelizni, eltűnt és nem volt sehol feltalálható. A nap elmúlt anélkül, hogy hazajött volna, úgyszintén a második és harmadik nap. Az anyjuk és Eszterke nagy aggodalomba és ijedtségbe estek; azt látták, hogy szántszándékkal ment el, miután a holmiját magával vitte. Szakadatlanul sírtak és szomorkodtak s mikor hiábavalónak bizonyult minden fáradozásuk, hogy a nyomát felfedezzék és mikor Pongrác egy félév múlva sem került meg, megadták magukat a sorsuknak, amely most kétszeresen magányosnak és szegényesnek tűnt fel számukra.

Milyen hosszú is tud lenni egy hét, sőt egy nap is, ha az ember nem tudja, hogy azok, akiket szeret, merre járnak-kelnek, mikor a világon akkora csönd van e körül a dolog körül, hogy sehol, de sehol a nevüknek csak egy lehelete sem hallatszik és az ember mégis tudja, hogy itt vannak és lélekzenek valahol.

Így ment a dolga az anyának és Eszterkének öt éven át, tíz éven át, tizenöt éven át, egyik nap múlt, mint a másik és ők nem tudták, él-e, hal-e az ő Pankráciuszuk. Ez aztán hosszú és kiadós duzzogás volt és Eszterke, aki szép leánnyá fejlődött, csinos és finom vénleánnyá lett miatta, aki nem csupán gyermeki hűségből maradt öregedő anyja mellett, hanem kíváncsiságból is, hogy biztosan itthon legyen abban a pillanatban, amikor a bátyja végre hazatér és hogy láthassa, hogy fog ez a dolog tulajdonképp lefolyni. Mert ő bizakodott és szentül hitte, hogy egy napon haza fog jönni és akkor aztán lesz nevetnivaló. Egyébiránt nem esett nehezére, hogy pártában maradjon, mert okos lány volt és jól látta, hogy a seldwylaiaknál nem igen lehet sok szó a tartós házastársi boldogságról; az anyjával ellenben változatlanul némi kis jólétben élt, nyugodtan és gondtalanul, mert hiszen egy buzgó evővel kevesebben voltak és nekik maguknak nem volt szükségük jóformán semmire.

Napfényes szép nyári délután volt egyszer, a hét közepén, amilyenen az ember nem gondol semmire és a kis városokban szorgalmasan dolgoznak az emberek. Seldwyla színe-lángja mind a zölddel átfutott tekepályákon volt a városkapu előtt és a hűvös korcsmaszobákban a városban. A csődbe jutottak és öregek ellenben kalapáltak, varrtak, suszterkodtak, ragasztottak, farigcsáltak nagy serényen, hogy kihasználják a hosszú napot és vidám estére szerezzenek jogot, amit most már megtanultak méltányolni. A kis téren, ahol az özvegy lakott, nem volt más látható, mint a csöndes nyári nap a fűvel benőtt kövezeten, a nyitott ablakoknál ellenben dolgoztak az öreg emberek és játszottak a gyermekek. Az özvegy a deszkán kitett virágzó rozmarinbokor mögött ült és font. Vele szemben ült Eszterke és varrt. Néhány óra elmúlt már ebéd óta és még mindig nem szólt hozzájuk senki az egész szomszédságból. Aztán a cipész úgy találta, alighanem ideje már egy kis pihenő pauzát tartani s olyan hangosan és pajkosan trüsszentett: hapci! hogy minden ablak megrázkódott bele és a szemben lakó könyvkötő, aki tulajdonképpen nem is volt könyvkötő, hanem csak úgy vaktában raggatott össze mindenféle kemény papiros-skatulyákat s az ajtaján egy viharviselt kis üvegszekrényke függött, amelyben egy darab pecsétviasz görbült a napmelegtől - hát ez a könyvkötő odakiáltott: egészségére. S a szomszédok mind elnevették magukat. Egyikük a másik után dugta ki a fejét az ablakon, sőt némelyek az ajtó elé is állottak és tubákkal kínálták egymást, így hát meg volt adva a jel egy kis délutáni szórakozásra és vidám nevetgélésre az esti kávé mellett, amely már minden házból cikóriaszagúan illatozott. Ezek az emberek megtanulták, hogy kicsiből csináljanak maguknak mulatságot. Ekkor egy idegen verklis jött ebbe a vidám társaságba szépen fényezett orgonaverklijével, ami Svájcban meglehetős ritka dolog, mert itt nincsenek bennszülött verklisek. Egy epekedő dalt játszott a távolból és más efféle dolgokat, amelyeket az emberek mértéktelenül szépeknek találtak s melyek különösen az özvegy szeméből csaltak ki könnyeket, mivel ő Pongráckájára gondolt, akinek most már sok év óta nyoma veszett. A cipész adott a verklisnek egy krajcárt, mire az elvonult és a kis tér megint csöndes lett. Nem sokkal később egy másik kóborló jött arra, ennek egy nagy külföldi madara volt egy kalitkában, ezt folyton piszkálta egy botocskával a kalitka rostélyán át és magyarázatot tartott róla, úgyhogy a szomorú madárnak nem volt nyugta tőle. Amerikai sas volt, és az özvegynek eszébe jutottak a messze kék vidékek, amelyek felett szabad korában röpködött, s ez csak annál szomorúbbá tette, mert hiszen azt se tudta, miféle vidékek azok, még kevésbé azt, hogy hol a fiacskája. Hogy a madarat lássák, a szomszédoknak ki kellett lépni a terecskére, mikor pedig eltávozott, egy csoport állott össze, az emberek a levegőbe emelték orrukat és újabb nevezetességekre lestek, miután most már kedvük támadt a nap többi részét elherdálni.

Ez a kedvük aztán be is teljesült és nem is telt bele sok idő, mikor a legislegnagyobb látványosság közeledett, mögötte a város összes gyermekei. Egy hatalmas teve tántorgott a térre, a hátán néhány majom ült; egy nagy medvét vezettek az orrában levő karikánál fogva, két-három ember is volt ott, szóval igazi medvetánc kezdődött, a medve táncolt és csinálta bohókás mutatványait, közben-közben mogorván morgott, úgyhogy a békés emberek féltek tőle és félénk távolságból nézték a vad állatot. Eszterke nevetett és mértéktelenül örült a medvének, amint kényesen topogott ide-oda a talpaival, az önelégült arcú tevének meg a majmoknak. Az anyjának ellenben folyton sírnia kellett, mert szánakozott a medvén és megint csak az elkallódott fiára kellett gondolnia.

Mikor végre ez a felvonulás is eltűnt és megint csönd lett, mialatt a felizgult szomszédok szintén elszállingóztak a menettel együtt, hogy itt vagy ott leüljenek egy pohár esti italra, Eszterke így szólt:

- Én úgy érzem, mintha Pongrác ma egész biztosan hazajönne, miután már annyi váratlan dolog történt és ilyen tevék, majmok, medvék jártak erre.

Az anyja megharagudott amiatt, hogy a szegény Pongrácot jóformán egy sorba állítja ezekkel a fenevadakkal és nevet rajta. Rászólt, hogy hallgasson, nem is gondolva arra, hogy gondolataiban ő maga is ugyanezt tette. Aztán sóhajtva tette hozzá:

- Nem fogom én azt megérni, hogy hazajöjjön.

Mialatt ezt mondta, megtörtént a nap legnagyobb nevezetessége és egy nyitott utazókocsi gördült, bakján külön postillonnal, méltóságteljesen a csöndes terecskére, melyet még félig besugárzott az alkonyati napfény. A kocsiban egy férfi ült, a fején olyan sapka volt, mint amilyet a francia katonatisztek viselnek; bajuszt és körszakállt is viselt, az arca pedig teljesen meg volt barnulva és ki volt aszva, ezenfelül pedig golyók és kardcsapások nyomai is voltak rajta láthatók. Burnuszba is volt burkolózva. Minden csupa olyan dolog volt, amilyennel francia katonák szoktak Afrikából hazajönni, a lábait pedig egy roppant oroszlánbőrbe támasztotta, amely a kocsi fenekére volt terítve; előtte a hátsó ülésen egy kard meg egy pipa feküdt és egyéb idegenszerű formájú tárgyak.

Ez a férfi, bár az arca komoly maradt, szélesre kimeresztette a szemeit és körül jártatta őket a kis téren, egy bizonyos teret keresve, mintha nehéz álomból ébredne fel. Csaknem támolyogva ugrott ki a kocsiból, amely körülbelül a terecske közepe táján állott meg; felkapta az oroszlánbőrt és kardját és biztos léptekkel ment egyenest az özvegy háza felé, mintha csak egy órával ezelőtt jött volna ki belőle. Az anya és Eszterke mindezt álmélkodva és kíváncsian nézték és hallgatóztak, hogy feljön-e az idegen a lépcsőn; mert éppen most beszéltek ugyan Pongrácról, ebben a pillanatban sejtelmük se volt róla, hogy ő lehet az idegen s a gondolataikat a meglepett kíváncsiság régi messzeségre terelte tőle. Hirtelen azonban ráismertek arról a módról, ahogy a legfelső lépcsőket átugrotta és a rövid folyosón át csaknem egyidejűleg megragadta a szobaajtó kilincsét, miután előbb az ajtó kissé lazán álló kulcsát erősebben belökte a zárjába, ahogy ez az eltűnt fiú szokása volt, aki tétlenségében is megőrzött bizonyos rendszeretetet. Hangosan felkiáltottak és megmerevedve álltak fel székeikről, nyitott szájjal nézve a kitáruló ajtó felé. Az ajtóban állott az idegenné vált Pongrác egy külföldi katonaember száraz és kemény komolyságával, csak éppen a szemében volt különös vonaglás, mialatt az anyja reszketni kezdett láttára és nem tudta, mihez fogjon, és még Eszterke is életében először el volt ámulva és meg se mert mozdulni. Mindez azonban csak egy pillanatig tartott, az ezredes úr, mert bizony nem kisebb ember lett az elveszett fiúból, azzal az udvariassággal és tisztelettudással, amelyre az élet zord kényszere rátanította, azonnal levette a sapkáját, amit sohase tett meg, ha azelőtt a szobába lépett; az asszonyoknak, akik sohase látták barátságosnak, tehát el se tudták ilyennek gondolni, úgy tűnt fel, hogy kimondhatatlanul barátságos kifejezés terjedt el a barázdás, de mégsem öreg katonaarcon és kilátszottak a hófehér fogai, amint feléjük sietett és mindkettőjüket kitörő szívbeli fájdalommal a karjaiba szorította.

Ha az anya az előbb reszketett marciális és még mindig haragosnak képzelt fiától, akkor most reszketett csak igazán a félénk boldogságtól, mikor visszatért fia karjai között érezte magát, akinek tisztességtudó sapka levevése és felsugárzó, soha nem látott kedvessége, amely csak a megindulástól és megbánástól származhatik, valami varázsütéssel érintette őt. Mert a fiúcska, mielőtt még hétéves lett volna, már elkezdte kivonni magát csókolgatásai alól s azóta Pongrác keserű merevséggel és megátalkodottsággal óvakodott anyját akárcsak a kezével is megérinteni, nem is szólva arról, hogy számtalanszor ment duzzogva az ágyába anélkül, hogy jó éjszakát mondott volna. Ezért elképzelhetetlen és csodás pillanatnak tűnt fel az ő számára az olyan pillanat, amelyben benne van egy egész élet, mikor most jó harminc év múlva, mondhatni, először ölelte át a fia. De Eszterke előtt is olyan komolynak és fontosnak tűnt fel Pongrác megváltozott lénye, hogy ő, aki egykor ezerszer kinevette a duzzogót, a megtért barátságos fiúra egyáltalán nem tudott ránevetni, hanem szemében tiszta könnyekkel ment kis székéhez és álmélkodva nézte a bátyját.

Pongrác volt az első, aki jó néhány perc múlva újra összeszedte magát és mint jó katona átmenetet és kifogást teremtett azzal, hogy a poggyászát felszállította. Az anyja Eszterkével együtt segíteni akart neki, ő azonban rendkívül szelíden visszavezette őket üléseikre és csak abba egyezett bele, hogy Eszterke lejöjjön a kocsihoz és felpakoljon néhány könnyebb tárgyat. A további hangulatot Eszterke teremtette meg, aki hamar visszanyerte jó humorát és nem tudta megállni, hogy meg ne ragadja az oroszlánbőrt hosszú, hatalmas farkánál fogva és végig ne hurcolja a padlón, mialatt betegre nevette magát és egyre-másra ezt kiáltotta:

- Micsoda bunda ez? Micsoda egy szörnyeteg ez?

- Ez - mondta Pongrác, a lábával az oroszlánbőr felé bökve - három hónappal ezelőtt még eleven oroszlán volt, melyet én megöltem. Ez a fickó volt a tanítóm és megtérítőm és tizenkét órán át olyan behatóan prédikált nekem, hogy én szegény flótás egyszers mindenkorra kigyógyultam minden duzzogásból és haragtartásból. Ennek emlékére a bőre sohasem fog a házamból kikerülni. Szép kis história volt ez! - tette hozzá egy sóhajtással.

Előre látva, hogy a hozzátartozóinak, ha ugyan még életben találja őket, nem sok értékes holmi lesz a házukban, az utolsó nagyobb városban, amelyen átutazott, bevásárolt egy kosár jó bort meg egy másik kosarat tele mindenféle jó ennivalóval, hogy Seldwylában össze ne fussanak az emberek s ő nyugodtan megvacsorázhasson anyjával és nővérével, így hát az anyának csak meg kellett teríteni az asztalt és Pongrác kipakolt az asztalra néhány sült csirkét, egy pompás kocsonyás pástétomot és egy csomag finom kis süteményt. Sőt mi több, útközben arra is gondolt, hogy milyen sötéten égett valamikor a kis olajlámpácska és hányszor mérgelődött ő a nyomorúságos világítás miatt, amelynél még a haszontalan piszmogásait sem tudta elvégezni, pedig az anyja, akinek öregebbek voltak a szemei, mindig az orra elé tolta a kis lámpát, megint csak Eszterke nagy mulatságára, aki minden alkalommal el tudta előle praktikázni a világítást. Ah, egyszer Pongrác méregbe jött, sírva fakadt és eloltotta a lámpát és mikor az anyja nekikeseredve ismét meggyújtotta, Eszterke nevetve újra eloltotta, mire Pongrác meghasadt szívvel szaladt ágyába. Ez és sok más eszébe jutott útközben, és mialatt fájdalmasan és aggódva arra gondolt, viszont fogja-e látni az elhagyottakat, bevásárolt néhány viaszgyertyát is s most kettőt közülük meggyújtott, úgyhogy az asszonynép nem tudott hova lenni az álmélkodástól mind e pompa láttára.

Ilyesformán akárcsak egy kis lakodalom lett volna az özvegy házacskájában, csak ennél sokkal csendesebb volt és Pongrác felhasználta a gyertyák fényes világítását, hogy megnézze anyja és húga megöregedett arcát és ez a szemlélés jobban meghatotta, mint mindaz a veszedelem, amelyeknek valaha szemébe nézett. Mély, szomorú elmélkedésbe merült az emberi nemről és az emberi életről és arról, hogy éppen a jelentéktelenebb tulajdonságaink, mint például a derűsebb vagy komorabb kedélyállapot, nemcsak meghatározzák sorsunkat és szerencsénket, hanem a körülöttünk élőkét is és szigorú adósviszonyba hozhatnak minket velük anélkül, hogy tudnók, hogy történt a dolog, hiszen nem mi magunk adtuk magunknak a kedélyállapotunkat. Ebben az elmélkedésében azonban megzavarták a szomszédok, akik nem tudták többé elfojtani kíváncsiságukat és egyik a másik után behatoltak a szobácskába, hogy megnézzék a csodaállatot, miután már az egész városban elterjedt a híre, hogy az eltűnt Pongrác előkerült és pedig mint francia tábornok, négyfogatú hintóban.

Ez pedig rendkívül bonyolult eset volt a szórakozó helyiségekben összegyűlt seldwylaiakra nézve, és pedig az öregekre nézve éppúgy, mint a fiatalokra s valamennyien zavarba jőve vakarták a fülüket. Mert ez ellene szólt minden rendnek és megszokásnak Seldwylában, hogy valaki mintegy az égből pottyan ide, mint kész ember és francia tábornok, és pedig éppen abban az életkorban, amikor rendes seldwylai ember elkészül. Mit akar ez most kezdeni? Igazán itt helyben akar maradni anélkül, hogy levitézlett ember legyen élete további során, még majd, ha megöregszik is? És hogy kezdte? Mi az ördögöt művelhetett ez a figyelembe sem vett és jelentéktelen fiatalember egész hosszú fiatalsága alatt anélkül, hogy felőrölte volna magát? Ez volt az a kérdés, amely minden lelket foglalkoztatott és nem találtak semmiféle kulcsot a rejtvény megoldására, mert ember- és lélekismeretük sokkal kisebb volt, semhogy tudhatták volna, hogy éppen a keserű és nyers kedélyállapot, amely neki és hozzátartozóinak annyi keserű fájdalmat okozott, egyébként konzerválta a lényét, mint ahogy az édes ecet konzervál egy darab birkahúst, s ez segítette át a seldwylaiak veszedelmes fénykorán. Hogy a kérdést megoldják, egyáltalán kérdésessé tették magát az esemény valóságát és kétségbe vonták a lehetőségét, és hogy ez a felfogás igazoltassák, különböző öreg bukottakat küldtek ki a kis terecskére, úgyhogy Pongrác, akinek már összegyűlt szomszédai is ehhez az osztályhoz tartoztak, egyszerre csak egész gyülekezetétől volt körül véve a kíváncsi és kedélyes bukottaknak, mint ahogy egy öregurat körül vesznek az alvilágban a hozzásiető árnyak.

Most meggyújtotta a török pipáját és betöltötte a szobát a keleti dohány idegenszerű jó illatával; az árnyak, vagyis a bukottak egyre kíváncsibban szimatoltak a kék illatfelhőkben s Eszterke és az anyja szakadatlanul csodálták Pongrác szívélyességét és ügyességét, amellyel az emberekkel társalkodott, és végül a barátságos, de biztos ügyességet, amellyel végül elbocsátotta a társaságot, mikor érzése szerint ennek megjött az ideje.

Miután azonban az örömök, melyek a családi boldogságon és a vérrokonok közötti vidám eseményeken alapulnak, a szereplő személyeket egyszerre megint fiatallá és frissé teszik és nem fárasztják ki, mint a távolabbi világ izgalmai, az öreg anyó nem érezte a legcsekélyebb fáradtságot vagy álmosságot sem, éppúgy, mint gyermekei sem. Fölmelegítve a jó bortól is, melyet elégült élvezettel iszogatott, még türelmetlenebb lányával együtt részleteket szeretett volna megtudni Pongrác sorsáról.

- Most már - felelt Pongrác - nem kezdhetem el szomorú történetemnek kimerítő elbeszélését, majd eljön az ideje annak, hogy apróra elmondjam nektek élményeimet. Ma éppen csak a körvonalait mondom el, amennyire szükséges, hogy eljussak a befejezéséhez, tudniillik hazatérésemhez és ahhoz, hogy mi vitt erre rá, mert ez tartozik össze tulajdonképpen egykori elszökésemmel és ugyanabból az alaphangulatból való, mint az. Mikor annak idején olyan kurtán- furcsán elszöktem, csillapíthatatlan nehezteléssel és fájdalommal voltam eltelve, de nem ellenetek, hanem önmagam ellen, ez ellen az itteni vidék ellen, ez ellen a város ellen, egész ifjúságom ellen. Ez csak azóta lett világossá előttem. Mindig főképpen az étel miatt haragudtam meg és duzzogtam, s ennek titkos oka az a rágódó érzés volt, hogy nem érdemlem meg az eledelemet, mert nem tanultam és nem tettem semmit, sőt semmi nem is ingerelt bármiféle foglalkozásra, tehát nem is volt remény arra, hogy ez valaha másképp is lesz, mert amit láttam, hogy mások tesznek, az mind nyomorúságosnak és ostobának tűnt fel előttem, még a ti örökös fonástok is elviselhetetlen volt számomra és fájt tőle a fejem, holott tétlenségemben ez tartott el engem. Így hát elszaladtam egy éjjel a legkeserűbb szívbeli kínok közt és szaladtam reggelig, jó két óra járásnyira innen. Mikor a nap fölkelt, embereket láttam, akik egy nagy réten szénát kaszáltak, anélkül, hogy egy szót szóltam vagy kérdeztem volna, letettem a batyumat a mező szélére, megragadtam egy-egy villát és mint a megveszekedett dolgoztam az emberekkel együtt és pedig a legnagyobb ügyességgel, mert kóborlásaim közben jól megjegyeztem magamnak azok kézifogásait és gyakorlatait, akik dolgoznak, sőt gyakran arra is gondoltam, hogy mennyire ügyetlenül veszik a kezükbe ezt vagy azt és hogy egészen másképp kellene bánni a kezével annak, aki munkás akar lenni.

Az emberek csodálkozva nézték, amit csinálok és senki sem akadályozott a munkámban; mikor a reggeli kenyerüket ették, meghívtak rá engem is. Ez volt a célom és így dolgoztam tovább, amíg eljött az ebéd ideje, amelyet én szintén nagy étvággyal fogyasztottam el. A földmíves emberek még jobban elámultak és álmélkodó nevetést küldtek utánam, mikor ahelyett, hogy újra a kezembe vettem volna a széna gyűjtő villát, hamar megtöröltem a számat, felkaptam a kis batyumat és szó nélkül tovább mentem utamon. Egy sűrű, hűvös bükkerdőcskében leheveredtem és aludtam alkonyatig, akkor felugrottam, kimentem az erdőből, ide-odanézegettem az égre, melyen kezdtek már a csillagok előtűnni. A csillagok állása szintén ama kevés dolgok közé tartozott, amelyet tétlen életemben megjegyeztem magamnak, s mivel rendet és pontosságot tapasztaltam benne, mindig nagyon tetszett is nekem, és pedig annál inkább, mert ezek a fénylő teremtmények ezt a pontosságot nem napszámért vagy egy adag krumplilevesért látszottak gyakorolni, hanem csak azt tették vele, amit természetszerűen tenniök kellett, mintegy a maguk mulatságára és amellett jól érezték magukat. Miután lassanként megtanultam a földrajzkönyvünket könyv nélkül, bármi egyszerű volt ez, mégis el tudtam a segítségével igazodni a földgömbön; így hát tudtam, mely irányban kell indulnom és ebben a percben azt határoztam, hogy észak felé fogok átszaladni egész Németországon, amíg a tengerhez nem érek. Megint nyolc jó órát szaladtam ez éjjel és a hajnali napvilággal egy vad és félreeső helyre értem a Rajna partján, ahol éppen szemem láttára akadt fenn egy gabonás zsákokkal megrakott hajó egy zátonyon s a víz keresztülfolyt a rakomány egy részén. Mivel a hajónál csak három ember volt és messze földön senki se volt látható ilyen korán és ebben a vadonban, hát én ugyan jókor jöttem és szívesen fogadtak, mikor azonnal nekigyürkőztem és segítettem a hajósoknak a nehéz rakományt a partra hozni és a járóművet újra mozgásba hozni. Ami gabona megnedvesedett, azt deszkákra öntöttük ki, amelyeket kitettünk a napra és szorgalmasan forgattuk és végül ismét megraktuk a hajót. Ebben azonban eltelt a nap legnagyobb része s közben nekem alkalmam került a hajósokkal megosztani többrendbeli derekas étkezéseiket, sőt mikor készek lettünk, még némi pénzt is adtak és kérésemre átszállítottak a túlsó partra a kis csónakon, amely oda volt kötve a nagy hajóhoz.

A túlsó parton egy nagy hegyi erdőben találtam magamat és azonnal elaludtam, amíg éjjel nem lett, mire ismét talpra álltam és szaladtam napfelkeltéig. Szóval, hogy ne szaporítsam a szót: ilyen módon alig több mint két hónap alatt Hamburgba jutottam, mialatt anélkül, hogy bármikor is sokat beszéltem volna az emberekkel, napközben mindig nekigyürkőztem, ahol valami munka akadt, és odább álltam, amint jóllaktam, hogy éjszaka megint tovább vándoroljak. Az a mód, ahogy ezt tettem, mindig megkapta az embereket, úgyhogy sohasem mondtak ellent s mire gondolkodóba estek volna vagy túl kíváncsiaknak mutatták volna magukat, már akkor én odább is álltam. Miután a városokat kikerültem és munkámat mindig a szabad mezőn, hegyeken és erdőkben végeztem, ahol csak természetes és egyszerű emberek voltak, így hát igazán úgy utaztam, mint a pátriárkák idejében. Nem láttam én nyomát sem az államok uralmának, amelyeken keresztülmentem s egyedüli gondom az volt, hogy ezen a területen átjussak anélkül, hogy kolduljak vagy bárkinek is le legyek kötelezve élelmemért, egyebekben azonban azt tehettem, ami nekem jól esik, különösen pedig akkor pihenjek, ha kedvem van és akkor utazzak, amikor nekem úgy tetszik. Később persze megtanultam alkalmazkodni egy szilárd, rajtam kívül eső rendhez és rendszeres kitartáshoz s amint csak éppen most tanultam meg dolgozni, ezt is megtanultam hamar, minden megerőltetés nélkül, amint beláttam ennek valamennyire nyilvánvaló szükségét.

Egyébként a szabad ég alatti élet, a nehéz munka, bőséges étel és gondtalan nyugalom váltakozása nagyon jót tett nekem és a tagjaim úgy megedződtek, hogy mint erős és mozgékony fickó értem Hamburgba, a nagy kereskedővárosba, ahol egyenest a vízhez futottam és a tengerészek közé keveredtem, akik erre jártak-keltek és a hajóik megrakásával foglalatoskodtak. Miután mindenütt nekiláttam és minden együgyű bámészkodás nélkül mégis figyelmes voltam, anélkül, hogy egy fölösleges szót vesztegettem vagy a szájamat elfintorítottam volna, a szófukar, durva cimborák csakhamar megtűrtek maguk közt és én egy hetet töltöttem köztük, mire ők rácsempésztek engem egy angol kereskedelmi hajóra, amelynek a kapitánya fölvett avval a feltétellel, hogy segíteni fogok neki a privát-üzletében, mellyel útjai közben foglalatoskodott. Ez tudniillik abban állott, hogy mindenféle lőfegyvereket és pisztolyokat készített elhasznált alkatrészekből, amelyeket nagy tömegben összevásárolt, valahányszor az ó világban horgonyzott. Furcsa és mesés formájú halál-szerszámok voltak, amelyeket ő borzalmas szenvedéllyel összerótt és aztán alkalmilag távoleső partokon kicserélt a béke értékes műveire és szelíd természeti terményekre. Csöndben dolgozgattam, belegyakoroltam magamat a munkámba és csakhamar fülig be voltam kenve olajjal, csiszolóporral és vasforgáccsal, mint valami vad puskakészítő. Ha egy ilyen pisztoly-löveg úgy ahogy össze volt állítva, nagy durrogással próbálták ki, de sohase másodszor, ezt ráhagyták a messze eső szigetek vörösbőrű vagy fekete vevőjének. Most ez alkalommal azonban csak New Yorkba ment és innen vissza Angolországba, ahol most már eléggé beletanulva a fegyverkészítésbe, elváltam tőle és azonnal fölvétettem magamat egy ezredbe, amely Kelet-Indiába volt indulandó.

New Yorkban a szárazföldre tettem lábamat és néhány órára megnéztem azt az amerikai életet, amelynek ugyancsak kedvemre valónak kellett volna lenni, mert itt mindenki azt tette, amit akart, teljesen szükségletei és hajlamai szerint mozoghatott, egyik foglalkozásból átugorva a másikra, ahogy neki jólesett, anélkül, hogy bármi munka miatt szégyellnie kellett volna magát, vagy hogy az egyiket nemesebbnek kellett volna tekintenie a másiknál. De nem tudom, hogy került, hogy hamar a hajónkra siettem és így ahelyett, hogy az új világban maradtam volna, a mi világunk legrégibb, álmodozó részébe vetődtem, az ősi forró Indiába, és pedig piros kabátban, mint csendes angol katona. És nem mondhatom, hogy nem tetszett nekem az új élet, amely már a nagy sorhajón megkezdődött, amelyen az ezredemet szállították. Valamennyiünket, mindahányan voltunk, a legnagyobb pontossággal és kimértséggel élelmeztek s mindenki olyan biztosan megkapta a maga adagját, mint amily pontosan a csillagok járnak az égen. Senki többet, sem kevesebbet, mint a többiek és anélkül, hogy az egyik megrövidíthette volna a másikat. Már maga ez a körülmény is rendkívül a kedvemre volt s annyival is inkább, mert senki sem tartozott mindezt megköszönni és mindez merőben csak jól elrendezett létünknek volt következménye. Minket regrutákat már a hajón kezdtek betanítani és mindennap gyakorlatoznunk kellett; ez a foglalkozás azonban mértéktelenül tetszett nekünk, mert nem azért kellett a szuronyunkkal hadonászni, hogy netalán ügyesen egy krumplit tűzzünk fel rá, hanem ez tiszta merő gyakorlat volt, amely az evéssel semmi kapcsolatban nem volt s csak pontosnak és figyelmesnek kellett lenni az egyikben is, a másikban is és semmi mással nem kellett törődni. Már utunk második napján láttam, amint egy katonát megvertek, aki a feljebbvalója ellen morgolódott, miután már előbb is különböző szabálytalanságokat követett el. Azonnal elhatároztam, hogy én velem ez sohase fog megtörténni s ebben a duzzogó természetem is nagyon jól segítségemre vált, mert megkönnyebbítette számomra a pompás hangtalan pontosságot és figyelmességet és állandóan lehetővé tette, hogy semmit se engedjek meg magamnak.

Így egész csendes és használható katona lett belőlem; örömet szerzett nekem, hogy mindent jól megértettem és úgy tettem, ahogy példásan elő volt írva s mindez sikerült nekem, végül is meglehetősen elégedettnek éreztem magamat anélkül, hogy több szót vesztegettem volna, mint azelőtt. Csak ritkán lettem majdnem kissé vidám és ilyenkor elkövettem valami kalandos félcsínyt, ami aztán olyan színezetet adott nekem, amilyennek a katonának lennie kell és egyúttal megakadályozta, hogy meggyűlöljenek, ily módon alig múlt el egy év a forró, különös országban és én már kezdtem előlépni s nemsokára már tekintélyes altiszt voltam. Néhány év múlva már nagyfejű voltam a magam nemében, többnyire az ezredparancsnok irodájában foglalatoskodtam és kiderült rólam, hogy jó hivatalnok vagyok, mert a szükséges tudományokat, az irka-firkákat és számadásokat gyorsan és minden további fejtörés nélkül elsajátítottam a gyakorlatból. Most már minden zsinórra ment és én meg voltam elégedve magammal, mert fáradság és gondok nélkül lehettem itt a meleg kék ég alatt, mert ami dolgot el kellett végeznem, az szinte magától ment és én nem éreztem abban semmi különbséget, akár dologban, akár tétlenül jártam-keltem. Az evés már nem volt nekem fontos dolog és alig törődtem vele, mikor és mit ettem. Ez idő alatt kétszer küldtem nektek hírt és némi kevés megtakarított pénzemet, sajátságosképpen azonban mind a két hajó elpusztult mindenestől és én emiatt megbosszankodva, felhagytam a küldözgetéssel, inkább arra határoztam magamat, hogy amint alkalom adódik rá, hazatérek magam és a hazámban értékesítem megszerzett munkaképességemet és szilárd életfelfogásomat. Mert arra gondoltam, hogy ezzel valami jobbat plántálok be Seldwylába, mintha egy milliót hoznék be ide és már magam elé rajzolgattam magamnak, hogy fogok az okvetetlenkedőkre és halzabálókra rárontani, ha az utamat keresztezik.

Ez azonban nem ment olyan hamar és nekem még előbb olyan dolgokat kellett tapasztalnom s annyira meg kellett változnom és fölforgatódnom lényemben, hogy elment a kedvem más emberekre rárontani. A parancsnok egészen faktótumává tett s nekem csaknem minden időmet nála kellett töltenem. Különös ember volt, mintegy ötvenéves, a felesége Irlandban élt egy nagy toronyban, mert, ha lehet, még csodálatosabb lény volt, mint ő maga; amíg együtt éltek, mindig csak morogtak egymásra, mint két vadmacska s mind a ketten abban a rögeszmében éltek, hogy kölcsönösen csalódtak egymásban, holott nem volt még pár annyira egymásnak teremtve, mint ők. Egészségesek és frissek is voltak, kényelmesen éltek képzelődésükben, amely nélkül már el sem tudták volna tölteni az idejüket s ha távol voltak egymástól, mindegyik megható figyelmességgel gondolt a másikra. Egyetlen leányuk volt, Lídiának hívták, ő legtöbbnyire az atyjánál élt, nagyon ragaszkodott hozzá és szerette, mert a nemi különbségnél fogva, mely még apa és leánya között is megnyilatkozik, több gyöngéd részvétet érzett apja, mint anyja iránt, holott ez éppoly sokat vagy keveset ért a köztük való boldogtalannak képzelt viszonyban.

A parancsnoknak kedves, szellős lakása volt a városon kívül, egy pálmákkal, ciprusokkal, szikomoruszokkal és más fákkal tele nőtt völgyben. E fák alatt, körös-körül a könnyű fehér ház körül kertek voltak, melyekben részint az év minden szakában friss zöldségfélét, részint sok-sok virágot termesztettek, amelyek ugyan vadon nőttek itt úton-útfélen, az öreg úr azonban szerette, ha a legközvetlenebb közelében és a lehető legnagyobb mennyiségben vannak együtt, úgyhogy a fák zöld árnyéka alatt csak úgy világítottak a bíbor színű és fehér virágok. Ha tehát a szolgálatban nem volt semmi dolog, nekem kellett, mint katonás, megbízható, bizalmi embernek ezeket a kerteket rendben tartani, vagy hogy aközben el ne puhuljak, az ezredessel vadászni járni. Ily módon ügyes vadász lett belőlem, mert közvetlen a völgy mögött vad, terméketlen tájék terült el, amely csakhamar egészen egy hegyi vadonban folytatódott, amely nemcsak az ártatlan vadak csapatainak és nyájainak, hanem néha veszedelmes dúvadaknak, főként nagy tigriseknek is adott szállást. Ha tigris nyomai mutatkoztak, akkor nagy kivonulás volt ellene és én ilyen alkalmakkor megismertem a veszedelmet, sokkal előbb, semmint az emberekkel való harcba kerültem volna. Ha aztán semmi tennivaló nem volt, sakkot kellett az öregúrral játszanom, amiben Lydia leányát helyettesítettem, aki nagyon kevés mulatságot szerzett neki, mert nem volt a sakk iránt semmi érzéke és ügyessége, és egészen gyermekesen játszott. Én ellenben hamarosan annyira begyakoroltam magamat, hogy többé-kevésbé megállottam a helyemet az öreggel szemben, anélkül, hogy túlságos gyakran megfosztottam volna a győzelem örömétől, s ha a fejemet más dolgok meg nem zavarták volna, hamar fölébe kerekedtem volna a zord öregnek.

Ezenképpen a világ legfurcsább embere lettem; méltóságteljesen és szótlanul jártam a pálmák alatt skarlát uniformisomban, könnyű nádpálcával a kezemben, a fejemet fehér kendő védte a forró nap elől. Katona voltam, közigazgatási ember, kertész, vadász, házibarát és szórakoztató, és pedig mindebben furcsa valaki, mert nem szóltam soha egy szót sem; most nem duzzogtam ugyan többé és tűrhetően meg voltam elégedve, mégis a hallgatást annyira megszoktam, hogy a nyelvemet semmi sem tudta mozgásba hozni, legfeljebb egy kommandó-szó vagy egy káromkodás valamelyik rendetlen katona ellen. A parancsnoknak éppen ez a modorom nagyon kedvére volt s én mintegy öt évig maradtam nála egyik nap a másik után és máskülönben, ha szabad időm volt, azt tehettem, ami nekem jólesett. Ezt az időt arra használtam, hogy azt a tucat könyvet, amije az öregúrnak volt, újra meg újra elolvastam, és miután mind jó vastagok voltak, jókora darabot megtanultam a világból. Olyan buzgó és csöndes olvasó voltam, aki kifejleszt a maga számára egy kötelességet, amelyről igazában nem is tudja, érvényes-e az életben vagy nem, amint ezt csakhamar tapasztaltam; mert ekkor már sokat láttam és tapasztaltam ugyan, de ez bizonyos értelemben csak vonal szerint ment és a legtöbb dolog amellett a vonal mellett volt, amelyen én haladtam.

A parancsnokot végül kinevezték az egész tartomány kormányzójává, amelyben eddig voltunk; meg akart engem a közelében tartani és kieszközölte, hogy az ezredemtől, amely visszament Európába, áthelyezzenek a helyette idehelyezett ezredhez, így tehát ismét csak alkalmam volt, hogy mint katonai személy, valamint összes többi minőségeimben körülötte lehessek, ami nekem kedvemre volt, mert így a magam lábán álló ember maradtam, aki fölött nincs úr, csak a zászlaja.

Ugyanez időben megérkezett a kormányzó leánya is az irlandi toronyból, hogy most már az apjánál éljen. Jól megtermett, nagyon szép nőszemély volt, csakhogy nemcsak szépség volt, hanem egyéniség is, aki a maga szabad lábán állott és járt és azt a benyomást tette, hogy aki egyszer beleszeret, annak nem akad minden bokorban hozzá fogható kárpótlása vagy vigasztalása helyette, éppen mert egész és önálló egyéniség volt, amilyen nincs több példányban a világon. Ez a nemes önállóság pedig úgy tűnt fel, mintha párosulva volna a legegyszerűbb gyermekiességgel és a jellem jóságával és avval a hátsógondolat nélküli becsületességgel ebben a jóságban, amely, ha így elszántsággal és határozottsággal van összekötve, valódi fölényt szerez, és annak, ami alapjában véve csak elfogulatlan, eredeti kedély, a magasztos és zseniális fölény látszatát adja. Ezenfelül nagyon művelt volt minden szép dologban, mert az ilyen teremtések módjára gyermekkorát és eddigi ifjúságát azzal töltötte, hogy mindent megtanult, ami hozzá illik. Csaknem minden mai nyelvet is tudott, anélkül azonban, hogy ezt nagyon észre vétette volna, úgyhogy tudatlan emberek nehezen kerültek előtte abba a rettentő zavarba, hogy kevesebbet tudnak, mint egy ilyen dísznek való kisasszonyka. Az egészséges és jól kiművelt érzék inkább abban nyilvánult nála, hogy szóba kerülő kisebb vagy nagyobb dolgokat, eseményeket és tárgyakat nagyon találóan ítélte és tárgyalta meg, emellett a gondolatai és szavai olyan nagyszerűen bájosak és határozottak voltak, mint a hangjának csengése és testének mozdulatai. Mindezeken felül pedig, mint már mondottam, oly gyermekes volt, olyan kevéssé rafinált, hogy nem tudott megtanulni egy jóravaló sakkpartit eljátszani és mégis a legvidámabb türelemmel ült a sakktáblánál, hogy az apjával mindig újra letromfoltassa magát. Az ember azonnal jól és otthonosan érezte magát a közelében, mindig arra kellett azonnal gondolni, hogy ez volna az igazi Jákob a nők között és nála jobb nincs a világon. Szép szőke fürtjei és sötétkék szemei, melyek csaknem mindig komolyan és szabadon néztek a világba, természetesen szintén megtették a magukét, annál inkább, mert a szépsége, bármi feltűnő volt, valódi asszonyos szerénységtől és erényességtől volt áthatva s amellett valami egyetlennek és személyesnek a benyomását tette, - szóval, röviden mondva: ez így látszott, vagyis inkább, tudja Isten, a végén talán így is volt és csak én rajtam múlt, hogy olyan csalóka látszatnak tűnt fel, szóval...

Pongrác most elfelejtett tovább beszélni és komor gondolatokba merült s meglehetős kevéssé katonás és csaknem együgyű arcot csinált hozzá. A két viaszgyertya a feléig leégett már, az anyja és húga lecsüggesztették a fejüket és bólintottak, már nem látva és hallva semmit, mert már, amikor Pongrác belefogott, hogy valószínű szerelmesét leírja, elkezdtek álmosak lenni. Most pedig végképp cserbenhagyták és igazán elaludtak. Kíváncsiságunk szerencséjére az ezredes ezt nem vette észre, egyáltalán egészen elfelejtette, kiknek beszél és anélkül, hogy lesütött szemeit fölemelte volna, folytatta elbeszélését az alvó nők előtt, mint valaki, aki nem tudja már türtőztetni magát, hogy valami régóta elhallgatott dolgot végre elmondjon.

- Eddig az ideig - mondotta - még nem néztem meg nőt közelebbről és körülbelül annyit tudtam róluk és annyit értettem hozzájuk, mint az orrszarvú a citera játékhoz. Nem mintha nem nézegettem volna szívesen a nőket, ha észrevétlenül és nagyobb fáradság nélkül pislogathattam utánuk, de nagyon irtóztam tőle, hogy közülük bármelyikkel is szót váltsak, mert kezdettől fogva úgy tűnt fel előttem, hogy az összes nők egyáltalán nem törődnek azzal, hogy a dolguk észszerű, világos és helyes legyen, hogy számukra képtelenség, hogy akár csak hat szóra is illő rendben a tárgynál maradjanak, hanem mind egyedül csak arra igyekeznek, hogy ha az egyik pillanatban valami célszerűt vagy jót mondtak, rögtön valami ostobaságot vagy elferdített dolgot vessenek utána, amire aztán ráfogják, hogy az az ő nőies bájuk és mozgékonyságuk, alapjában véve azonban a becsületesség hiánya és annál csúfabb, mert félig-meddig tudatos szándékosság sugallja, hogy amögött az összevisszaság mögött annál kényelmesebben áldozhassanak gonosz ösztöneiknek és eszeveszettségüknek. Ezért duzzogtam és haragudtam én eleve minden nőszemélyre és egyiküket sem méltattam nyílt pillantásra. Indiában, mikor jobban meg voltam elégedve és nem volt bennem többé neheztelés, sok volt az asszonynép, indiai vérből valók éppúgy, mint sok angol is, mert nem egy kereskedő, katonatiszt és katona magával hozta a családját is, de ezek az indiai nők, akik szépek voltak, mint a virág és édesen néztek ki és beszéltek, mint a cukor, ennél nem is voltak többek s engem nem indítottak meg a legkevésbé sem, mert a szépség és jóság só és önálló akarat nélkül unalmasnak tűnt fel előttem, és rám nézve kínos gondolat volt, hogy egy ilyen asszony, ha az enyém volna, semmiféleképpen nem tudna védekezni rossz szeszélyeim ellen. Az európai nők ellenben, akiket láttam s akik legnagyobb részt Nagy-Britanniából származtak, már inkább mutattak önálló akaratot, de kevésbé voltak jók, és még ha azok voltak is, a jóságot és becsületességet úgy űzték, mint valami utálatos józan és házias mesterséget, s magát a fennkölt nőiességet is, amellyel ezek az öntudatos, tiszteletreméltó nőcskék olyan nagyra voltak, inkább úgy kezelték, mint fűszerkereskedők, nem, mint asszonyok. Itt mérnek belőle egy latot, ott egy latot, gondosan becsomagolva a filiszterség itatóspapiros staniclijébe. Ezenfelül nekem mindig úgy tűnt fel, mintha mind ezeknek a nyugati szépeknek és nemszépeknek a belsejében valami mély közönségesség húzódna át, korunk betegsége, amelyet ugyancsak a mi nemünktől, tőlünk, európai uraktól örökölhettek, amely azonban náluk megint megduplázódott és bajjá vált. Mert vannak gonosz idők, mikor a nemek kicserélik a betegségeiket és az egyik átadja a másiknak a maga veleszületett gyengeségeit. Ezek voltak az én tudatlan hipochondrikus gondolataim a nőkről, amelyek alapjai lettek irántuk való magatartásomnak és amelyekkel én jártam-keltem, anélkül, hogy egy nővel is törődtem volna.

Mikor aztán a szép Lydia hozzánk érkezett és én mindennap a közelében voltam, egész bölcsességem egy nagy lökést kapott és összeomlott. Mindjárt jól éreztem magamat, ha ő a közelemben volt és én nem tudtam, mire véljem ezt. Roppantul elcsodálkoztam, hogy nem éreztem iránta sem haragot, sem megvetést, sem lebecsülést, sem azt a vágyat, hogy titokban rákacsintgassak; sőt inkább egész elfogulatlanul örültem jelenlétének és szerénytelenség nélkül, de szabadon és nyíltan néztem rá, ha a közelében volt dolgom. Ez annál könnyebben ment nekem, mert mint afféle szegény katona nem voltam kénytelen egy szót sem intézni hozzá, ha nem kérdeztek, tehát nem is kellett más magaviseletet tanúsítanom, mint a magára tartó komoly altiszt magaviseletét. Ezenkívül a hallgatás, különösen nőkkel szemben, annyira második természetemmé vált a sok évi fejlógatás által, hogy most a legjobb akarattal sem tudtam volna kivételt tenni, még ha úgy illett volna is. Mindazáltal nagy és szokatlan jóindulatot éreztem ez iránt a nő iránt, szívem mélyében nagyon jót gondoltam róla, az ő kedvéért megváltoztattam a nőkről való rossz véleményemet és azt gondoltam, hogy mégse állhat velük szemben olyan nagyon rosszul a dolog, vagy legalább is annak az egynek a kedvéért ezentúl több kedvezésre tarthatnak nálam számot. Nagyon örültem, ha Lydia jelen volt, vagy ha alkalmam nyílt odamenni, ahol ő van, de azért e célból egy lépéssel sem tettem többet, mint amennyi a dolgok természetes menetéből következett; még csak nem is néztem vagy mentem feléje, ha vele egy helyiségben voltam, észszerű ok nélkül, és általában olyan nyugalmat éreztem magamban, mint a tenger hűvös vize, mikor szél se mozdul és fölülről rásüt a nap.

Így ment a dolog körülbelül egy fél évig, egy évig és talán valamivel még tovább is, már nem emlékszem pontosan, mert az akkori egész időszámítás elmerült a tudatomban, az egész időköz úgy lebeg bennem, mint egy fülledt, álmoktól átjárt nyári nap. Ennek a kezdetnek a tartama alatt, melyről nem tudom, hosszabb vagy rövidebb ideig tartott-e, minden jól és nyugodtan haladt. A hölgynek, ámbár gyakran kellett engem látnia, nem kellett velem különösen sokat érintkeznie vagy beszélnie, ha azonban megtette, mindig rendkívül barátságos volt és sohase szólt hozzám szép arcának gyermekies, ártatlan mosolya nélkül, amit én a legnagyobb hálával azzal viszonoztam, hogy annál tiszteletteljesebb arcot csináltam és anélkül, hogy a szájamat félrehúztam volna, mondtam: Nagyon jól van, kisasszony. Esetleg elfogulatlanul ellent is mondtam neki, ha tévedett, ami azonban ritkán történt meg vele. Ha azonban ő nem volt jelen, én pedig egyedül voltam, bizony sokat gondoltam rá, de egyáltalán nem úgy, mint egy szerelmes, hanem mint egy jó barát vagy rokon, aki őszintén gondot visel rá, minden jót kíván neki és mindenféle szellemes dolgokat gondol ki számára. Mindössze talán annyi változás esett bennem, ha ugyan jól emlékszem, hogy a kormányzóval szemben többet tartottam magamra, kissé jobban előtérbe toltam magamban a katonát, aki nem ismer mást, mint a kötelességét, és másféle szolgálataimban jobban megőriztem a függetlenség látszatát, aminthogy nem is voltam vele semmiféle bérviszonyban, és miután a tulajdonképpeni munkám, amelyért a zsoldomat kaptam, elintéződött az irodájában, minden egyebet úgy végeztem, mint egy jóravaló bizalmas ember és csak akkor ettem és ittam vele, mikor az alkalom úgy hozta magával. Így tehát, mint már mondtam, tökéletesen nyugodt és elégedett voltam, ami persze az én sajátságos módom szerint nyilvánult.

Egy nap aztán az történt, mikor az árnyas fák alatt találtam magamnak tennivalót, hogy Lydia egy rövid óra alatt háromszor odajött, anélkül, hogy valami tenni vagy elintézni valója lett volna. Az első alkalommal leült egy felfordult kosárra és megevett egy kosárka piros cseresznyét, mialatt folyton beszélgetett velem és engem is kényszerített, hogy beszéljek. A másik alkalommal odajött és a kosarat egész közel tolta a rózsatőhöz, amelyet éppen tisztogattam, újra ráült és egy fehér selyemszalagot varrt valami csinos, új háló-főkötőre, vagy mi volt, pontosan ugyanis nem tudtam megállapítani, mivel ez alkalommal alig néztem oda és csak kurtán válaszolgattam neki, miközben kissé elfogult lettem. Csakhamar elment és harmadszor is visszajött egy finom elefántcsontból művésziesen faragott kínai türelem-játékkal, hozta az ócska kosarat, tovább cipelte egy kissé messzebbre és ráült, nekem hátat fordítva és csöndben próbálgatta a játékot megfejteni. Én most kényelmetlen érzéssel tekintettem rá, míg ő, a játékot zsebébe dugva észrevétlenül felállt és egy sajátságos, jól hangzó trillát énekelve elment anélkül, hogy visszanézett volna rám. Mindez sehogy se volt előttem világos és érthető és a lelkem halkan fintorgatta az orrát erre a magaviseletre; de ettől a pillanattól kezdve szerelmes voltam Lídiába.

A legcsodálatosabb halk izgalommal otthagytam a rózsatövemet, fogtam a kétcsövű puskát és mentem az estében, messze be a vadonba. Láttam állatot nem egyet, de elfelejtettem lőni rájuk, mert amint valamelyikre rá akartam célozni, megint ama hölgy magaviseleté jutott az eszembe és erre az állat elveszett a szemem elől.

- Mit akar tőlem? - gondoltam magamban. - Mit jelentsen ez? Mialatt azonban ezen ide-oda töprengtem, máris nagy háladatosság lobogott fel bennem minden lehetségesért és lehetetlenért, ami a különös esetben rejlik, ami ellen rendszeretetem s személyem csekély és kevésbé vonzó voltának tudata a legkínosabb vitába szállt. Mikor már sehogy se tudtam kiokosodni, a gondolataim hirtelen arra a kiútra jutottak, hogy ez a látszólag olyan szép és derék nő végül is egész egyszerűen egy könnyűvérű és kacér teremtés, aki kikezd mindenkivel, bárki legyen is és még egy szegény altiszttel sem röstell holmi csúnya históriába belekeveredni. Ez az átkozott gondolat annyira fájt nekem és olyan váratlanul ért, hogy dühbe borulva lelőttem egy óriási vadkant, amely éppen akkor tört elő a magas erdei füvek közül és a golyóm csaknem ugyanabban a pillanatban, éppolyan váratlanul és kelletlenül fúródott az agyába, mint az az alávaló gondolat az enyémbe, és nekem már az az érzésem volt, mintha ez a vadállat még irigylésre méltó is volna énhozzám képest azért, ami a fejében van. Ráültem a halott bestiára, a gondolataim előtt elvonult a szép nőalak és világosan láttam őt, amint háromszor jött hozzám, láttam minden mozdulatát és minden szava visszhangzott bennem. Sajátságos módon azonban ez a ráemlékezés ezen az egy napon túl is ment, visszafelé az első napig, amikor őt megláttam, az egész hosszú időközön át, amelyben pedig teljesen nyugodt voltam. Mint mikor egészen átlátszó levegőn át, ha eső készül esni, a messze hegyeken világosan lát az ember mindenféle részletet, amelyeket különben nem vesz észre, csöndes éjszakán pedig a legtávolabbi harangok hangját is hallja, így most is csodálkozva fedeztem fel, hogy ebből a hosszú időközből megjelenésének minden változata és fordulata, minden egyes föllépése tudtom nélkül belém vésődött és csaknem minden szavát, még a legközömbösebbet és legmellékesebbet is, újra hallottam tisztán észrevehető csengéssel elhangzani ennek a vadonnak a csendjében. Ez az egész gyönyörűség tehát mintegy alva vagy titkosan bennem maradt és a mai esemény csak a tolózárat tolta félre előle vagy fáklyát dobott egy kéve szalmába. E dolgok miatt újra megfeledkeztem csúnya haragomról és fenntartás nélkül foglalkoztam jó emlékezetem kiaknázásával és nem mulasztottam el a legcsekélyebb vonást sem, amely csak valamicskével is hozzájárult bennem Lydia képének kiegészítésében. Ilyen lelkiállapotban mentem vissza a ház felé és átengedtem magamat kellemes képzelődéseimnek. Most azonban már nem tudtam olyan elfogulatlan és nyugodt lenni Lydia közelében, s mivel nem tudtam mást kezdeni, s más nem is volt a szándékomban, lehetőleg kerültem vele minden érintkezést, hogy annál buzgóbban gondoljak rá. Így telt el három vagy négy hét anélkül, hogy valami új dolog történt volna, leszámítva azt, hogy amint észrevettem, hogy ő minden tartózkodása ellenére, melyet most tanúsított, mégse került el egy alkalmat sem, hogy valamit ne tegyen vagy mondjon a kedvemért. Elkezdett egészen az én szájam íze szerint vagy tetszésemre beszélni s olyan kifejezéseket használt, amilyeneket én szoktam használni, s a dolgokat olyan módon ítélte meg, ahogy én szoktam megítélni. Kezdetben ez nem tűnt fel nekem különösnek, mert hiszen kezdettől fogva kellemes volt nekem, ha őbenne ugyanazokat a fogalmakat fedeztem fel a célszerűről vagy értelmetlenről, amelyeket magam is tápláltam; ugyanazokon a dolgokon is nevetett, amelyeken nekem nevetnem kellett, vagy ugyanazokon az alkalmatlanságokon bosszankodott, ha ilyenek előfordultak. Végre is azonban olyan feltűnő lett, hogy ő, holott alig beszéltem vele egy szót, az én kedvem szerint igyekszik élni, és pedig nem, mint valami csintalan kacér, hanem mint egy egyszerű, gyanútlan gyermek, hogy én a legnagyobb zavarba jöttem miatta és most már egyáltalán nem tudtam, hogyan viseljem magamat. Így hát, hogy szalváljam magamat, újra működésbe hozott régi duzzogó művészetemhez folyamodtam és teljesen megkeményítettem magamat benne, holott egyáltalán nem éreztem magamat boldognak ebben a sajátságos viszonyban. Erre ő őszintén búsnak és levertnek mutatkozott, mintha csüggedtnek és félénknek látszott volna, ami máskülönbeni határozott és jóravaló lényével kapcsolatban csábító hatást tett, miután a közönséges nőknél, és pedig mennél kicsinyesebbek, annál kevésbé szokta meg az ember, hogy ilyen félénk szerénységgel akarnak ragyogni és az embert megvesztegetni. Sőt inkább azt hiszik, hogy semmi sem áll jobban az arcukhoz, mint a borzalmas biztonság és rendetlenség. Mivel most már az öreg kormányzó is kezdett előttem érthetetlen és kevéssé tapintatos szeszéllyel csipkelődni és naponként tízszer mondta: - Lydia, te szerelmes vagy ebbe a Pongrácba! - a dolog kezdett már túlságosan furcsa lenni, mert én ezt a tréfát nagyon is rossznak tartottam, leányát illetőleg ízléstelennek és ordináré hangúnak, engem illetőleg pedig lelkiismeretlennek és durvának, úgyhogy gyakran már kis híja, hogy ezt nyíltan meg nem mondtam neki, nem törődve továbbra ővele. Az utóbbit meg is tettem oly módon, hogy most már végképp összeszedtem magamat és bezárkóztam önmagamba. Lydia szűkszavú lett, sőt most már mintha halovány és szenvedő kezdett volna lenni, ami engem nagyon fájdalmasan érintett, anélkül, hogy ki tudtam volna a dologból okosodni. Mikor azonban magatartásom dacára kezdett megint utánam járni és mindig ott talált magának tennivalót, ahol éppen én tartózkodtam, kétségbeestem és kétségbeesésemben kezdtem vele szakadozott és ügyetlen beszélgetésekbe bocsátkozni. Semmiség volt, amit beszéltünk, artikulálatlan, nyomorúságos dadogás, mintha mind a ketten elhülyültünk volna, de mind a ketten erre mintha nem is gondoltunk volna, hanem ránevettünk egymásra, mint a gyerekek, mert közben én is megfeledkeztem minden másról és végre is örültem, hogy csak ezeket a rövid beszélgetéseket folytatom vele. Boldogságunk azonban sohasem tartott tovább, mint két percig, mert nyugalom és megfontoltság híján azonnal újra elvesztettük a fonalat és aztán olyanok voltunk, mint két gyerek, akik elszakítottak egy gyöngyfüzért és most búsan nézik, hogy peregnek le róla a szép gyöngyszemek. Aztán megint hetekbe telt, amíg a nagy vállalkozások egyike újra sikerült, és pedig sohasem én tettem meg itt az első lépést, mert utána mindig csak arra gondoltam, hogy semmi hibát vagy ostobaságot ne kövessek el ezekkel a kissé rendkívüli emberekkel szemben. Százszor elhatároztam, hogy fölkerekedem és elmegyek innen, de az időm olyan gyorsan múlt, hogy a cselekvést mindig el kellett halasztanom. Mert a gondolataim most kizárólag ezzel a dologgal foglalkoztak s emellett nagyon sajátságosán éreztem magamat.

A kormányzó könyveivel úgy nagyjában elkészültem és nem volt már belőlük tanulnivalóm. Lydia, aki oly gyakran látott engem olvasni, adott nekem az ő könyveiből. Ezek közt volt egy olyan vastag kötet, mint egy kézi biblia, és olyan is volt a külseje, mint egy vallásos könyvé, mert fekete bőrbe volt kötve és aranyozva volt a szegélye. De csupa színdarabok és vígjátékok voltak benne a legkisebb angol betűkkel nyomtatva. Shakespeare volt a könyv neve, a szerzőjéről volt így elnevezve, akinek arcképe is látható volt az elején. Ez a csábító, csalfa próféta jól belehúzott a csávába. Tudniillik a világot rajzolja minden oldaláról, páratlan módon és úgy, amilyen valóban, de csak az egész emberekben, azokban, akik jóban-rosszban tökéletesen és jellemzően gyakorolják létük és hajlamaik művét. És emellett átlátszók, mint a kristály, mindegyik a legtisztább fából van faragva a maga nemében, úgyhogy amíg rossz firkászok a középszerűek és a színtelen félemberek világát festik és ezáltal félrevezetik a gyönge fejűeket és megtöltik őket ezerféle jelentéktelen csalóképpel, ez a Shakespeare az egésznek, a maga nemében sikerültnek a világán, vagyis azon uralkodik, ami olyan, amilyennek lennie kell és ezáltal a jófejűeket vezeti félre azáltal, hogy ezek aztán ezt a lényeges életet akarják látni és feltalálni a világban. Hát bizony, hiszen ez megvan a világon, de sohasem ott, ahol mi éppen vagyunk, vagy akkor, amikor mi élünk. Van ma is elszánt, gonosz nő elég, de Lady Macbeth szép alvajárása nélkül, aki félelemtől nehéz szívvel dörzsöli kis kezét. A méregkeverő nők, akikkel mi találkozunk, csak szemtelenek és megbánásnélküliek és még talán meg is írják a történetüket, vagy boltot nyitnak, ha büntetésüket kitöltötték. Van elég ember, aki Hamletnek képzeli magát, ezzel kérkednek is, anélkül, hogy sejtelmük lenne egy igazi Hamlet szívbeli mélységeiről. Íme, itt egy véreskezű ember, de Macbeth démoni és mégis olyan emberi férfiassága nélkül, ott egy Harmadik Richárd, de annak elméssége és szóbősége nélkül. Itt egy Porcia, aki nem szép, ott egy, aki nem szellemes, amott megint egy, aki szellemes, de nem okos és érti, hogyan kell az embereket boldogtalanná tenni, de nem érti, hogyan kell önmagát boldoggá tenni. A Shylockjaink kivágnák testünkből a húst, de nem mernének erre a célra készpénzt kockáztatni, és a mi velencei kalmárjaink nem haszontalan semmiházi barátjukért jutnak bajba, hanem együgyű részvénycsalásért, és akkor egyáltalán nem tartanak olyan szép melankolikus beszédeket, hanem egészen buta arcot vágnak a dologhoz. Tulajdonképpen azonban megvannak, mint mondtam, mindezek az emberek a világon, de nincsenek olyan szépen együtt, mint ezekben a költeményekben; az egész gazember sohase talál az önmagát egészen védeni tudó emberre, sem a tökéletes bolond a föltétlenül okos vidámra, úgyhogy nem válhatik a dologból sem igazi szomorújáték, sem igazi jó komédia.

Én azonban egész éjjel olvastam ezt a könyvet és egészen elmerültem benne, mert olyan alaposan és hozzáértően megírottnak tűnt fel előttem és ezenkívül az ilyen munkát még oly újnak, mint érdemesnek találtam. Miután minden vonás olyan találónak, igaznak és egésznek tetszett és én ezt tartottam a tulajdonképpeni és helyes életnek, azokat a nőket illetőleg is, akiket ábrázolt, egészen reá bíztam magamat, a fényes csillag, Lydia csábítása és vezetése alatt. Azt hittem, világosság gyúlt az agyamban és megtaláltam kétséges zavarom és kínszenvedésem megoldását.

Jól van, gondoltam, mikor Dezdemóna, Helena, Imogén és a többiek szép képeit láttam, akik mind asszony voltuk magasztos függetlenségéből kiindulva, olyan furcsa fickók után jártak és ragaszkodtak hozzájuk fenntartás nélkül, mint az ártatlan gyermekek, nemesen, erősen, híven mint hősök, változhatatlanul és híven, mint az ég csillagai. Jól van, itt az én esetem! Mert ez a Lydia sem más, mint ilyen szilárd, szépre alkotott, egyenesen járó asszonyi járómű, aki horgonyát csak egyszer veti ki, de akkor kikutathatatlan mélységbe, és jól tudja, mit akar. Ez a vélemény úgy támadt fel bennem, mint a sugárzó forró nap s ennek fényénél láttam most a szép teremtés minden mozdulatát és minden legcsekélyebb cselekvését és minden szavát, és nem sok időbe telt s ő már felülmúlt szemeimben mindent, amit a jó költő hatalmas képzelőtehetségével kitalált, mert ez az eleven költemény húsból és vérből való volt s a nap fényében járt-kelt, igazi szívdobbanásokkal és aranyfürtökkel födött valóságos nyakkal.

A félelmetes rejtvény tehát meg volt oldva és nekem nem volt más tennivalóm, mint beletalálni magamat ebbe a Shakespeare-rel versenyt költött üdvösségbe és üggyel-bajjal túl rosszul hozzáfaragni jelentéktelen és kedvesség nélküli személyemet a sors e személyéhez vagy a királyi módon nagylelkű asszonyi kedélyhez, százféle terv és kilátás szerint, amelyek a szép, nagy légvár köré épültek. A végtelen hála és tisztelet, amelyet ily módon szerelmesem iránt éreztem, persze jórészt az én önszeretetemen alapult, amelynek hízelgett a dolog, de bizonyára még nagyobb részben abban is, hogy a magyarázatnak ez a módja volt az egyetlen, amely előttem lehetségesnek tűnt fel, anélkül, hogy ezt a legdrágább lényt megvetnem és sajnálnom kellene, mert a nagy tisztelet, melyet iránta éreztem, életszükségletemmé vált és a szívem reszketett előtte, pedig eddig még egy ember előtt és semmiféle vadállat előtt sem reszketett.

Így jártam-keltem mintegy féléven át, mint egy alvajáró, úgy tele tervekkel, mint a fa almával, de anélkül, hogy Lídiával csak egy lépést is tovább jutottam volna. Féltem a legkisebb lehetséges eseménytől, olyasformán, mint a jó keresztény a haláltól, amelytől habozva irtózik, ámbár biztos benne, hogy eljut általa az örök boldogságba. Annál cifrább állapotban volt az agyvelőm és az események és legizgalmasabb történetek, mind a legszebben és legkétségbevonhatatlanabbul történve tolongtak és virultak benne össze-vissza. Elmulasztottam a dolgaimat és nem voltam semmi jóra használható. A legrosszabb az volt, mikor órák hosszat kellett az öreggel sakkozni, ilyenkor kénytelen voltam figyelmemet a játékra szegezni és a nehéz, szerelmes gondolataim számára nem maradt más idő, mint az a kis pihenő, amikor egy-egy játszma véget ért és újra fel kellett állítani a figurákat. Ezért olyan gyakran, amennyire csak feltűnés nélkül lehetett, megmattoltattam magamat és olyan soká piszmogtam a király, a királynő, a futárok, lovacskák és parasztok felállításával és olyan sokáig tologattam ide-oda a bástyákat, hogy a kormányzó azt hitte, egészen gyerekes lettem és a magam mulatságára bíbelődöm a figurákkal.

Végül azonban az a veszély fenyegetett, hogy egész egzisztenciám feloldódik a tétlen álmatagságban és utóbb még a bolondok házába kerülök. Ezenkívül mindez aranylégvárak dacára, kimondhatatlan kishitű és szomorú voltam, mert mielőtt az utolsó szó kimondatnék, az ilyen felburjánzó álmoknak mindig mögötte maradó valóság lenyom és a tényleges jelenben mindig marad valami, ami lehűt és eltérít. Bizonyos értelemben ez az a védő tövis-páncél, amellyel a testi élet szép rózsája körül veszi magát. Mennél barátságosabb és kezesebb volt Lydia, annál bizonytalanabb és kétségesebb lettem én, mert magamon tapasztaltam, milyen nehezen lehetséges valódi szerelmet mutatni anélkül, hogy az ember a nevén nevezze. Csak mikor Lydia szigorúnak, szomorúnak és szenvedőnek látszott, csak olyankor merítettem némi okot az észszerű reményre, ez azonban még sokkal mélyebben kínozott és én nem tartottam magamat érdemesnek, hogy miattam akárcsak egy rossz perce is legyen, holott én szívesen tettem volna le a fejemet a lába elé. Aztán megint mérgelődtem, mert ő, hogy jókedve legyen, azt kívánta, hogy legyek olyan, mint valami szerelmes bolond szabólegény, holott nem voltam olyan és a magam módja szerint igyekeztem kedvére lenni. Szóval teljes összezavarodásnak mentem elébe és nem voltam többé képes egyetlen dolgomat sem rendesen elvégezni, s az a veszély fenyegetett, hogy mint katonát mellőznek vagy éppen elbocsátanak, hacsak nem akarok, mint függő helyzetben levő, cselédforma léhűtő, akit semmi másra nem lehet használni, tapadni a kormányzó házához.

Mikor tehát az angolok aggasztó ellenségeskedésbe keveredtek indiai népekkel és hadjárat indult ezek ellen, amely utóbb meglehetős véressé vált az angolokra nézve, hamarosan elhatároztam magamat és újra beléptem századomba, mint jóravaló kombattáns, búcsút véve a kormányzótól. Ez ugyan hallani sem akart a dologról, hanem csattogott-pattogott, könyörgött és hízelgett nekem, hogy maradjak, mint afféle ember, aki azt hiszi, hogy mindenki testestül-lelkestül, örömében és búvában csak arra való, hogy az ő szolgálatára legyen és segítsen neki ideje eltöltésében és mindenféle kényelmében. Lydia ellenben a három-négy nap alatt, amíg hadba vonulásom szóban volt, alig mutatta magát. Ha mégis összekerültem vele, akkor nem nézett rám vagy egy haraggal teljes rövid pillantást vetett rám, de csak a szeme látszott haragosnak, a járása és egyéb minden mozdulata olyan csöndes, nemes és tartózkodó volt, hogy ez a szép hang összetépte a szívemet. Azt is hallottam, hogy reggel nagyon későn kerül elő szobájából és hogy a többiek törik a fejüket ennek az okán, mert késése arra vallott, hogy éjjel nem alszik. Mikor aztán az utolsó napon véletlenül az ablaka mögött láttam, azt véltem észrevenni, hogy a szemei nagyon ki vannak sírva; hamar vissza is húzódott, mikor arra mentem. Mindazonáltal tovább mentem, feszes őrmester-módra és elrendeztem mindent, nem nézve se jobbra, se balra. Estefelé még egyszer végig jártam az ültetvényeket egy legénnyel, hogy nagyjában megmutassam neki, hogyan kell azokat gondozni s amennyire lehet, ideiglenes kertésszé formáljam, amíg alkalmasabb egyén akad a helyébe. Éppen egy karcsú rózsa-erdőcskében állottunk, amelyet én neveltem, a tövek éppen arc-magasságig szökkentek fel és olyan sűrűen álltak, hogy ha az ember arra járt, a rózsák éppen az orrát súrolták, ami nagyon kedves és kényelmes volt s amin a kormányzó nagyot nevetett, mert nem kellett meghajolnia, hogy a rózsákat megszagolhassa. Amint a legénnyel közöltem utasításaimat, odajött Lydia és valami megbízással elküldte a fiút s úgy tett, mintha maga is vele akarna menni, de azért rövid ideig még vonakodott, néhány rózsát tépett le, amíg a szolga el nem ment. Én is rángattam egy darabig a rózsaágat s mikor megfordultam, hogy távozzak, láttam, hogy a könnyek csurognak a szeméből. Nagy üggyel-bajjal erőt vettem magamon, de úgy tettem, mintha semmit sem láttam volna és elsiettem. De alig mentem tíz lépést, mikor éreztem, hogy ő hol futva, hol megállva jön mellettem. Így ment ez egy jó darab úton át. Ezt már nem bírtam ki, hirtelen megfordultam és azt mondtam neki, amint alig három lépésnyire jött mögöttem: