Harmat
Budapest, 2025

Text by James Paul. Original edition published in English under the title: What on earth is heaven? by IVP, London EC1N 7RJ, England.

Copyright © IVP, 2021

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2025

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Csiszár István

ISBN 978 963 288 915 3

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, ne tárolja visszakereshető rendszerben, ne tegye közzé sem elektronikus, sem más formában, a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2014).

Merrannak.

Hálás vagyok a szeretetedért,
a bölcsességedért és a hitedért.

Tartalom

Bevezetés: Egy mélyebb valóság

I. A MENNYEI DIMENZIÓ

1. Mi a mennyország?

2. Hol van a mennyország?

II. A MENNY ÉS A FÖLD TÖRTÉNETE

3. Egységben lévő dimenziók

4. Szétszakadt dimenziók

5. Átjárók a dimenziók között

6. Az ember, akiben a dimenziók találkoznak

7. A menny és a föld újraegyesítésének ára

8. A menny és a föld frigyre lép

III. ÉLET A FÖLDI MENNYBEN

9. Milyen lesz vajon a mennyben?

10. Mi történik velünk, miután meghalunk?

11. Ki lehet részese a mennynek?

12. Útikalauz földlakóknak: Miként lehetünk részesei a mennynek itt a földön?

További olvasmányok és források

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

Bevezetés: Egy mélyebb valóság

„Egyre feljebb! Egyre beljebb!”

(Gyémánt, az egyszarvú C. S. Lewis A végső ütközet című regényében1)

Keresztény voltam. A menny felé tartottam. Az egyetlen probléma csak az volt, hogy valójában nem akartam odajutni…

Ez a hirtelen felismerés akkor hasított belém, amikor egy Londonból Varsóba tartó gépen ülve vártam a felszállást. Nem szeretem a repülést. Mivel kontrollmániás vagyok, ideges is leszek tőle. Semmi bajom nem lenne persze, ha mondjuk én magam vezethetném a gépet, de az, hogy rábízzam az életemet valakire, akit nem is ismerek, az már egészen más kérdés. Szóval ott ültem, és elképzeltem, hogy majd lezuhan a repülő; a halálon elmélkedtem, és azon, hogy mi következik a halál után, amikor hirtelen rájöttem, hogy nem is igazán szeretnék a mennybe jutni.

Szeretem az életet, a napsütést érezni az arcomon, az olajbogyó ízét a nyelvemen, az ölelés biztonságát, a frissen mosott ágynemű illatát. Szeretek sétálni a vidéki Angliában, szeretem a tavasz színeit, szeretek fejest ugrani az úszómedencébe egy forró napon, és érezni, ahogy a hideg víz bizsergeti a bőröm.

Semmi izgalmasat nem találtam a mennyországgal vagy az arról szóló addig látott ábrázolásokkal kapcsolatban. Egyszerűen nem vonzott a gondolat, hogy testetlen szellemként örökké egy amorf, alaktalan jövőben éljek. Az sem vonzott, hogy a felhőkön lebegve egy örökkévalóságon át dicsőítő kórusműveket énekeljek. Kényelmetlenül éreztem magamat emiatt, hiszen tudtam, a keresztény élet legnagyobb öröme és beteljesülése, hogy az ember a mennybe jut, így bizonyára vágynom kellene rá.

A tizenhetedik születésnapom után néhány nappal lettem keresztény, előtte agnosztikus voltam. Bár hittem, hogy az életben kell hogy legyen még valami, nem tudtam, mi ez a „több”, mint ahogy azt sem, hogy valóban létezik-e. Reméltem, hogy van még valami ezen az életen túl, és nem arról van szó, hogy a mostani a történelem utolsó felvonása, hétmilliárd év múlva a Nap majd felrobban, naprendszerünk pedig megszűnik létezni. Reméltem, hogy van valami tágabb összefüggés és értelem mindazon dolgok mögött, amiket életnek nevezünk, és ami számomra még hangsúlyosabb, amögött, akit „én”-nek nevezek.

Ez a vágy, hogy megtaláljam a dolgok értelmét, végül arra késztetett, hogy újra megvizsgáljam Jézus Krisztus szavait és a keresztény hit állításait. Ahogy végiggondoltam a bizonyítékokat, és amint keresztény barátaim türelmesen válaszolgattak a rengeteg kérdésemre, kezdtem felfedezni, hogy sziklaszilárd alapon hihetem, hogy az élet több, mint az a hetven-nyolcvan, legfeljebb kilencven-egynéhány év. Ahogy elkezdtem végiggondolni Jézus halálának és feltámadásának bizonyítékait és következményeit, rájöttem, hogy a halál nem a vég. A halál nem a megsemmisülése minden létezőnek, hanem egy olyan jövő, amely azokra vár, akik bíznak Jézusban, ezt a jövőt pedig mennynek nevezik. De milyen lesz a mennyország, és miért van az, hogy annyira nem tűnik vonzónak?

Rózsaszín bolyhos felhők és kövér babák szárnyakkal

Természetesen a mennyország gondolata nem volt teljesen ismeretlen számomra még azelőtt sem, hogy keresztény lettem. Apám szereti az építészetet és a történelmet, ezért nyaralásainkat a középkori európai katedrálisok látogatásával töltöttük. Gyerekkoromban jobban érdekeltek volna az olcsó focimezek, amelyeket a katedrálisok előtti tereken, a piaci standokon árultak, de kötelességtudóan mégis beléptem a templomok sötét, barlangos terébe, és körülkémleltem. Emlékszem, ahogy felnéztem e hatalmas épületek kupoláira, amelyek belsejét gyakran a mennyországot ábrázoló freskók borították. A festmények sok esetben perspektivikus ábrázolással készültek, ezért úgy tűnt, mintha a kupolán belüli tér egyre magasabbra emelkedne és távolodna egy olyan szférába, amely földi világunk felett létezik. A felhőrétegen túl látható világ angyali lényekkel volt tele, akiket leginkább csak kövér, szárnyas babáknak tudnék nevezni,2 és akik hárfán játszanak, miközben Isten dicséretét éneklik. Fentebb volt maga a mennyei trón, ahonnan Isten, egy tiszteletre méltó, fehér szakállú öregember szemlélte a földet.

Ennél valamivel népszerűbb forrásokból is gyűjtöttem ábrázolásokat a mennyországról. Nagy rajongója vagyok az animációs filmeknek, és az egyik kedvenc karakterem Motkány a Jégkorszakból. Motkány egy kardfogú ősmókus, aki megszállottan vadászik kedvenc eledelére, a makkra. Az egyik jelenetben3 miután kétségbeesett kísérletet tesz, hogy elérje a sziklafal peremén lévő makkot, Motkány lezuhan a mélységbe, és szörnyethal. Amikor felébred, egy aranykapu előtt áll, amelynek központi emblémája egy hatalmas makkot ábrázol. Kinyílnak a kapuk, és ő beléphet a makkmennyországba, a makkokkal teli rózsaszín, pihe-puha felhők birodalmába. Ebben a paradicsomban Motkány felhőről felhőre szökdécsel örömében, hogy legmélyebb vágyai végre beteljesülnek. Éppen kinyújtja a kezét, hogy megragadja a valaha látott legnagyobb, legfinomabb makkot, amikor egy titokzatos erő visszarántja a földre. Kiderül, hogy barátja, az óriáslajhár, Szid szájból szájba lélegeztetéssel újraélesztette, így Motkány kénytelen makk nélkül visszatérni földi életébe.

Az ilyen és ehhez hasonló képek formálták hát a mennyországgal kapcsolatos elképzeléseimet nemcsak megtérésem előtt, de azután is. Valahányszor a mennyre gondoltam, csak bolyhos felhőket és rózsás arcú csecsemőket láttam, amin a megtérésem után látott dolgok sem mindig segítettek. A legtöbb kortárs keresztény művészeti alkotás, amellyel találkoztam, a mennyet absztrakt színek és formák keverékeivel ábrázolta, és csak keveset vagy szinte semmit sem árult el arról, hogy milyen is lenne ott az élet valójában. A templomban azt mondták, hogy a kereszténység adja meg a választ arra a kérdésre, hogy miként juthatunk a mennybe, ezért meg kell osztanunk a hitünket másokkal, hogy lelkeket menthessünk oda, de gyakorlatilag semmit sem hallottam arról, milyen lesz az élet, ha egyszer mi is megérkezünk. Nem láttam, hogy a mennynek bármiféle jelentősége lenne az életünkre nézve itt és most. Mindig csak úgy beszéltek róla, mint a jutalomról azért, hogy a helyes dolgokat hisszük Jézussal kapcsolatban. A mennyország egyszerűen nem tűnt túl érdekesnek. Ha viszont a menny jelenti az örökkévaló sorsunkat, akkor talán
nekem is akarnom kellene oda jutni? Úgy éreztem, valami baj van velem. Ahogy elkezdtem egyre többet gondolkodni ezeken a kérdéseken, rájöttem, hogy van egy másik probléma is a mennyországgal kapcsolatos hitemben. Felmerült bennem a kérdés, hogy hol is található pontosan.

Akkoriban, amikor azon a varsói járaton ültem, orvostanhallgató voltam. Az előző öt évben megtanultam, hogyan alkalmazhatjuk a tudomány módszereit az emberi test tanulmányozására. Láttam, hogy a tudományos kutatások milyen hatalmas előrelépést hoztak az emberi betegségek diagnosztizálásában és kezelésében, javítva életünk minőségét és hosszát. Nem hagyhattam figyelmen kívül a tudományos világnézet erejét, ebben a világképben azonban nem volt helye a mennyországnak. Az atomok és molekulák világát, a fizikai folyamatokat írta le, de az anyagi univerzumon túl semmi más nem fért bele. Ha a mennyország valóságos, akkor hol van, és miért nem fedezte fel eddig a tudomány? Hogy vehetném komolyan a tudomány módszereit és felfedezéseit úgy, hogy közben azt is elhiszem, hogy a mennyországnak nevezett hely valóban létezik?

Ezek a gondolatok jártak a fejemben, miközben azon a repülőn ülve vártam, hogy felszálljunk. Talán te is ugyanabban a helyzetben vagy, mint én voltam ott, azon a gépen. Talán hiszel Jézusban és Istenben, de egyszerűen nem találod vonzónak azt a jövőképet, hogy felhőkön lebegj és az örökkévalóságig himnuszokat énekelj. Lehet, hogy azon tűnődsz, mi köze a mennyországnak a földi életedhez itt és most. Talán szkeptikusabb vagy a hittel kapcsolatban, és azt kérdezed, hogy lehet hinni egy mennyországnak nevezett hely létezésében, amikor a tudomány az egész univerzumot feltárta, a legkisebb atomtól a legnagyobb naprendszerig. Ha magadra ismertél, akkor ez a könyv neked szól.

Első lépések a valóság felé

Hans Rookmaaker keresztény művészettörténész azt mondta: „kereszténynek lenni azt jelenti: belépni a valóságba”,4 és éppen erre készültem, miközben a varsói járaton ültem. Mélyebbre akartam hatolni a valóságba. Szerettem volna jobban megérteni a mennyet, ezért megtettem az egyetlen értelmes dolgot, ami eszembe jutott, és így imádkoztam: „Uram, Istenem, segíts megértenem a mennyet, segíts vágyakoznom a menny után!” Mindössze néhány hónapot kellett várnom, és az Úr el is kezdett válaszolni erre az imára.

Egy barátommal Cornwallból Londonba tartottunk kocsival, és hogy ne unatkozzunk, ő közben felolvasta C. S. Lewis A végső ütközet című gyermekregényét. A könyvben (elnézést, hogy lelövöm a cselekmény végkifejletét!) a főszereplők vagy meghalnak, vagy átjutnak egy istálló „varázslatos” ajtaján, és a „mennyországban” találják magukat. A hallottak annyira megleptek, hogy amikor hazaértem, előkotortam a gyermekkoromban olvasott könyv ütött-kopott példányát, és újra átböngésztem az utolsó néhány fejezetet. Elsőként az ragadta meg a képzeletemet, ahogy Lewis a mennyország „érzését” leírta: „Lejárt az iskolaév, megkezdődött a vakáció.”5 Ez végre olyasmi volt, amit tényleg át tudtam érezni. Ismerős volt az az öröm, a remény és felszabadultság, amikor a tanév utolsó napján megszólalt az utolsó csengő, véget ért a tanórák mindennapos gyötrelme, és előttünk állt a nyári szünet végtelen szabadsága. Ez volt az az érzés, amivel már tudtam azonosulni, és amire én is vágytam. Ha a mennyország ilyen, akkor én ott akarok lenni.

De nem pusztán az érzést találtam izgalmasnak, mint inkább azt, ahogy Lewis körülírta a mennyet. A narniai mennyország nem angyalszárnyak, kerubok, hárfák és felhők éteri szellemvilága volt. Nem is a kortárs keresztény művészet általam ismert amorf színpalettája. A menny, ahova Narnia gyermekei és beszélő állatai eljutottak, fizikai volt. Tele volt fákkal, mezőkkel, patakokkal, folyókkal, vízesésekkel és napsütéssel. Egy olyan világ, amelyben a szereplők még mindig önmaguk voltak, és még mindig volt testük, amely tudott futni és ugrani, nevetni, enni és ölelni. Egy olyan valóság, ahol mindaz megtalálható volt, amit a régi Narniában szerettek és értékeltek, csak most ezek a dolgok és maguk az emberek is mások voltak. Nem kevésbé valóságosak, hanem még valóságosabbak. „…ez az ország másmilyen, hiszen más a valóság és más az árnykép, más az ébredő élet és más az álom.”6 Olyan hely, amely annál nagyobb, valóságosabb és dicsőségesebb, minél beljebb hatol benne az ember. „Egyre feljebb! Egyre beljebb!” – kiáltották annak a világnak a teremtményei.

Lewis könyve ráébresztett, hogy végig rosszul értelmeztem a dolgokat. Arra tanítottak, hogy ezt a világot tekintsem az igazinak, a mennyet pedig valami spirituális árnyékvilágnak. Azt feltételeztem, hogy a menny kevesebb, mint az általam ismert, fizikailag tapasztalható világ, ahol sok minden annyira kedves számomra. Lewis azonban egy olyan mennyországot vetített elém, amely mélyebb, teljesebb, konkrétabb valóság, mint ez a világ. Nem a menny az árnyékváltozat, hanem ez a világ az árnyékmásolata az eljövendő szilárdabb és valóságosabb dolgoknak. Nem arról van szó, hogy a menny tele lesz olyasmikkel, amiket szerettünk ebben a világban, hanem arról, hogy azért szeretjük ezeket a dolgokat már itt, mert azok a mennyhez tartoznak. Ez már az a mennyország, ahol én is ott akarok lenni.

Talán most azt gondolod, hogy ez mind nagyon szép, de A végső ütközet csupán fikció, és nem a Biblia. Én azonban arra a felismerésre jutottam, hogy Lewis a Narniáról szóló történeteiben a menny bibliai fogalmát próbálta megragadni. Maga a Szentírás is úgy beszél az eljövendő életről, mint egy materiális jövőről, amelyben mi önmagunk leszünk, és fizikai testünk lesz. Megértettem, hogy a Biblia által leírt mennyország nem kevésbé szilárd hely, mint ez az élet, hanem inkább olyan dimenzió, amely kiegészíti és beteljesíti ezt a világot.7

A Szentírásban ez a jövő nemcsak úgy szerepel, mint a „menny”, hanem mint az „új ég és új föld” (Jelenések 21,1). A bibliai narratíva nem arról szól, hogy elmenekülünk a mennybe, hanem arról, hogy Isten elhozza a mennyet a földre, hogy az egész teremtett világ megújuljon és helyreálljon. A keresztény élet célja tehát nem az, hogy a felhők fölött lebegő testetlen lelkekké vagy szárnyas angyalokká váljunk, hanem sokkal inkább az, hogy kivegyük a részünket (bármily csekély legyen is az) a mennyország földre jövetelében.

Több mint huszonöt év telt el azóta, hogy a Varsóba tartó járaton elmondtam magamban ezt az imát. Az eltelt évek során Isten folyamatosan válaszokat adott a kérdéseimre, és egyre mélyebbre vezetett a valóságba. Ma már vágyom arra, hogy a mennybe jussak, vagy inkább úgy fogalmaznék: arra vágyom, hogy a mennyország teljes mértékben itt legyen a földön. Ez a könyv ennek az imádságnak az eredménye. Abban a reménységben osztom meg benne az általam meglelt válaszokat, hogy olvasóim is egyre mélyebbre hatolhassanak abba a csodálatos valóságba, amelyet Isten azért teremtett, hogy élvezzük. Kerüljünk együtt „egyre feljebb, egyre beljebb”!

I.
RÉSZ

A MENNYEI DIMENZIÓ

1
Mi a mennyország?

„A vallás a tömegek ópiuma.”

(Karl Marx8)

Amikor egy rokonom meghallotta, hogy könyvet írok a mennyországról, tréfásan megjegyezte: „Ó, akkor feltételezem, már jártál ott.” Válasza csupán egy kis viccelődésnek indult, ám ahogy jobban belegondoltam, rájöttem, hogy van valami abban, amit mond. Nem jártam még a mennyországban. Senki sem járt ott. Akkor honnan tudhatnánk, hogy milyen az? Talán ezért olyan nehéz elképzelnünk. Végül is honnan tudhatnánk, milyen érzés szellemnek lenni a mennyben, amikor mindaz, amit az életről eddig megtapasztaltunk, fizikai testben történt egy materiális világban? A előzetes elképzeléseim miatt a menny annyira „más”-nak tűnt, annyira idegennek attól, amit az „itt és most”-ról tudtam. A katedrálisok kupoláin látott festmények sem segítettek. Annyira távolinak ábrázolták a mennyet a földtől, mintha a kettőnek semmi köze nem lett volna egymáshoz. Elkezdtem azon töprengeni, vajon honnan ered az az elképzelés, hogy a mennyország a rózsaszín bolyhos felhők és szárnyas csecsemők világa. Arra jöttem rá, hogy ez a mély szakadék a materiális föld és a túlvilági menny között egy sokkal mélyebb valósághasadás része, amely sokunkban él, akár vallásosak, akár nem vallásosak vagy akár egyenesen ateisták vagyunk. Tehát mielőtt megvizsgálnánk, mi is a mennyország, jó lenne tisztázni néhány tévhitet azzal kapcsolatban, hogy mi nem az.

Halálunk utáni égi jutalom?

Az Újszövetség írói a kereszténység üzenetét jó hírnek, örömhírnek vagy ahogy ma ismerjük: evangéliumnak9 nevezik, de mi is valójában ez a jó hír? Még a keresztények közül is sokan úgy gondolják, hogy a hit végső célja a mennybe jutás. Én is így gondolkodtam. A mennyországot a jó keresztény életvitel jutalmának tekintettem, a lelki boldogság helyszínének, ahol végre megszabadulhatok földi létem romlásától, a betegségektől és a haláltól. Hittem abban, hogy amikor meghalok, a lelkem Jézussal lesz, és amikor ő újra eljön, véget vet majd az anyagi teremtett világnak, és követőit magával viszi a mennybe. Az evangélium örömhírét tehát úgy értelmeztem, hogy Jézus bocsánatot kínál nekünk, hogy a mennybe kerülhessünk, és elfogadtam, hogy az egyház küldetése nem más, mint hogy lelkeket mentsen a mennyei jövő számára. Így tehát teljesen logikusnak tűnt, hogy földi életem során kevesebb időt kellene töltenem az e világi, mulandó dolgokkal, és energiáimat az egyetlen örökkévaló tevékenységre kell összpontosítanom – hogy Jézusról beszéljek másoknak.

Ez első ránézésre lehetne is akár a bibliai keresztény üzenet, én azonban rájöttem, hogy valójában nem más, mint Jézus Krisztus igazi jó hírének eltorzítása. Amint azt a könyv további részében megvizsgáljuk, a Szentírás egyaránt fontosnak tartja a spirituális valóságot és a minket körülvevő mindennapi, anyagi világot. Nem állítja egymással ellentétbe a mennyet és a földet, hanem elmondja, hogyan viszonyul egymáshoz a kettő, és hogy egy nap majd egy dicsőséges valóságban egyesülnek egymással. Bár az evangelizáció nagyon fontos, nem ez az egyetlen fontos dolog a keresztény életben. A hívők reménysége, hogy halálunk után Jézussal leszünk, csodálatos, a keresztény üdvtörténetben azonban ennél sokkal több rejlik. Amikor Krisztusról beszélünk az embereknek, nem csupán menekülési útvonalat kínálunk nekik egy jobb világba a haláluk utánra, hanem egy mélyebb és gazdagabb életvitelre hívjuk őket itt és most a földön. Jézus nemcsak a jövőre nézve jelent jó hírt, hanem a jelenlegi földi életünkre is, itt és most. Ez pedig jó hír nemcsak az emberi lelkeknek, hanem az egész teremtett világnak is, amelyben élünk.

Természetesen ha valaki nem keresztény, teljesen érthető, ha a mennyországról szóló beszédet pusztán eszképizmusnak, azaz a valóság előli menekülési kísérletnek tekinti. Talán azt gondolja, hogy a jövő mennyországának reménye arra készteti a keresztényeket, hogy a haláluk utáni égi jutalomra összpontosítsanak, és ne is próbáljanak tenni semmit az emberiséget globálisan fenyegető, sürgető problémák megoldásáért. Karl Marx, a kommunizmus alapítója azt állította, hogy „a vallás a tömegek ópiuma”, mert úgy vélte, hogy az eljövendő élet ígérete visszatartja a keresztényeket attól, hogy megkérdőjelezzék az itt és most, azaz a földi élet rideg valóságát.

Ha a Biblia üzenete valóban csak arról szól, hogy halálunk után megmeneküljünk és a mennybe jussunk, akkor Marxnak talán igaza van. A Szentírás azonban nem ezt mondja. A Bibliában szó sincs arról, hogy a mennyország valamiféle vészkijárat lenne, amelyen keresztül elmenekülünk a földi élet tökéletlenségei elől. A Biblia inkább egy olyan Isten történetét beszéli el, aki soha nem mond le teremtményeiről. Amint látni fogjuk, az idők végezetére nézve a mennyei Atya terve nem az, hogy elpusztítsa saját teremtett világát, hanem hogy megváltsa azt. Nem az embereket akarja kimenekíteni a földről a mennybe, hanem a mennyek országát hozza el ide. Ez azt jelenti, hogy a keresztények nem várhatják ölbe tett kézzel, hogy haláluk után a mennybe jussanak, hanem arra kaptak elhívást, hogy itt és most nézzenek szembe azokkal a problémákkal, amelyek ebben az életben körbevesznek bennünket, mint például a klímaváltozás, a szegénység és az igazságtalanság. Függetlenül attól, hogy valaki keresztény vagy sem, az arról alkotott nézetei, hogy mi vár rá a földi élet után, nagyban meghatározzák, hogy miként él ezen a földön.

Ha keresztény vagy, akkor annak megismerése, hogy mit mond valójában a Biblia a jövőről, elengedhetetlen ahhoz, hogy megértsd, mit jelent Jézus követése ebben az életben. De még ha ateista lennél is, a jövő kérdései akkor is életbe vágóan fontosak. Karl Marx úgy gondolta, hogy a túlvilági élet reménysége közömbössé teszi az embert a világ problémáival szemben, ám érvelhetnénk úgy is, hogy Marx felfogása, miszerint a halál a létezésünk vége, közvetve emberek millióinak meggyilkolásához vezetett, amikor a szocialista államok megpróbálták megvalósítani a kommunista földi „mennyországról” szóló utópisztikus álmait. Ha tehát nem vagy keresztény, arra biztatlak, hogy mielőtt eldöntenéd, hogy igaznak fogadod-e el a keresztény hitet, igyekezz világos képet kapni a Biblia valós történetéről, hogy az mit mond a mennyről és a földről. Sok dolog, amit a mennyországról tudni vélünk, valójában az igazság félreértett változata, amit jobban befolyásoltak az ókori filozófiák, a középkori képzelet és a popkultúra, mint az, amit a Szentírás mond.

De hogy sikerült ennyire félreérteni a mennyről és a földről szóló keresztény üzenetet?

Kettéhasított valóság

Ha visszagondolok arra a varsói repülőútra, rájövök, hogy a mennyről és a földről szóló értelmezésemet eltorzította a dualista felfogás. A dualizmus kifejezés a valóság két különálló részre történő felosztását jelenti. Mint sokan mások, én is azt feltételeztem, hogy létezik egyfajta dualizmus a „szellemi” és az „anyagi” világ között. A szellemet és az anyagot olyan ellentétpárnak láttam, amelyek konfliktusban állnak egymással, ez a kettősség pedig mélyen meghatározta a mennyről és a földről alkotott elképzelésemet.

A dualista gondolkodás egészen az ókorig nyúlik vissza a történelemben, és megjelenik a világ különböző kultúráiban és vallásaiban. Az egyes megjelenései részletekben ugyan jelentősen eltérnek, de a közös mindegyikben az, hogy éles ellentétbe állítják egymással a magasabb rendű spirituális szférát és az alacsonyabb rendű anyagi világot. A szellemi világ az elsődleges, az abszolút tökéletesség és jóság helye, míg az anyagi világ egy bukott birodalom, tele gonosszal, szenvedéssel, betegséggel és halállal. A spirituális élet célja pedig az, hogy kimeneküljünk e földi világ bajaiból a magasabb rendű világ lelki boldogságába.

Ebben a dualista világnézetben földi életünk a szellem és az anyag harcának színtere, egy olyan próbatétel vagy tisztulási folyamat, amelyben meg kell tanulnunk ellenállni az anyagi világ kísértéseinek, és a lélek tiszta, belső életét keresni. Ha sikerül elérnünk egy ilyen szellemi állapotot, akkor halálunk pillanatában megszabadulunk a földi világ materiális korlátaitól, hogy örökké a mennyei világ tökéletességében élhessünk. Ha nem tanultuk meg a leckét ebben az életben, akkor büntetésben részesülünk, vagy visszaküldenek minket a földre, hogy újra bekerüljünk a születés és halál körforgásába. Ebben a világnézetben a vallás arra a kulcskérdésre igyekszik válaszolni: Hogyan menekülhetek el ebből a szennyezett világból a paradicsomi állapot lelki örömeibe? A dualista világkép azonban nagyban különbözik a Biblia valóságképétől, a szomorú igazság viszont az, hogy akárcsak az enyémbe, az egyház történelme során számos keresztény hitvilágába is beszivárgott.

Az Újszövetség leveleit olvasva láthatjuk, hogy az apostoloknak is szembe kellett nézniük a gnosztikus vallási szekták dualista tanításaival,10 amelyek már a legkorábbi keresztény gyülekezetekre is hatást gyakoroltak. Pál apostol például azt írta a kolosséi keresztényeknek, hogy álljanak ellen azoknak, akik azt tanítják, hogy a „test sanyargatása által” leigázhatjuk anyagi természetünket, ami a lelki megvilágosodáshoz vezető szükséges lépés (Kolossé 2,20–23). A Jézus halála utáni harmadik és negyedik században azonban a dualista hiedelmek még ennél is mélyebb hatást gyakoroltak a korai egyház egyes közösségeire. Görög filozófusok egy csoportja, a neoplatonisták (a neo jelentése „új”) átvették „a filozófia nagy atyjának”, Platónnak (Kr. e. 427–347) az alapgondolatait, és újfajta vallási köntösbe öltöztették azokat. Platón a valóságot a tökéletes „eszmék” magasabb világa11 és a földi jelenségek alacsonyabb világa közötti kettősségben értelmezte. Azt tanította, hogy a filozófus szerepe az, hogy az olyan dolgok örök formáin elmélkedjen, mint a szépség vagy az igazságosság, ahelyett, hogy a földi életünk mindennapi dolgaiban való megjelenésükre összpontosítana.12 A neoplatonistákat aggodalommal töltötte el, hogy a kereszténység gyorsan növekvő népszerűsége gyengíti a görög nyelvet és kultúrát, ezért válaszul Platón filozófiai dualizmusát olyan vallási rendszerré alakították, amely komoly kihívást jelentett az új keresztény hit számára. Azt tanították, hogy Platón tökéletes eszméi annak a legfelsőbb lénynek tudatában léteznek, aki tisztán szellem és értelem, és akit úgy neveztek: „az Egy”. Az anyagi világ ebből az „isteni elméből” fakadt, de távol van tőle, és korlátozottság, sötétség és gonoszság jellemzi, az ember pedig a halhatatlan lélek és az anyagi test dualizmusa. A megfelelő spirituális utat követve a lélek felemelkedhet, hogy az „Egy” részévé váljon, de csak akkor, ha maga mögött hagyja a test anyagiságát.

Amikor a neoplatonista filozófusok kapcsolatba léptek a korai keresztény egyházzal, némelyek a két hitvilág szinergiáját javasolták, mondván, hogy a neoplatonizmus által hirdetett isteni „Egy” azonos a kereszténység Istenével, a mennyei Atyával. Amikor pedig a neoplatonisták közül is többen keresztények lettek, dualista meggyőződésüket nem igazán tudták maguk mögött hagyni, így a keresztény Szentírást is annak szemüvegén keresztül értelmezték. A szellem és az anyag közötti dualizmus észrevétlenül beszivárgott tehát a korai egyház egyes tanításaiba, így a keresztény hitéletet egyre inkább az anyagi test kéjvágya és az isteni eredetű lélek szellemi gyönyörei közötti harcnak tekintették, ahol a föld és a teremtett világ inkább csak háttere a lélek spirituális felemelkedésének egy magasabb mennyei birodalomba.13

A dualizmus belép az egyházba

Miért olyan fontos, hogy miként gondolkodunk a szellemről és az anyagról? Mi a jelentősége számomra és számodra ennek az egész történelemnek és filozófiának? Sokunkra, akár észrevesszük, akár nem, hatnak a dualista eszmék, amelyek mélyen meghatározzák, hogy miben látjuk életünk értelmét itt a földön. Furcsa módon még az ateistákra is hatással lehet ennek a dualizmusnak egyfajta technológiai változata. Egyesek abban reménykednek ugyanis, hogy egy napon elméjük nem anyagi tudatát fel lehet majd tölteni egy számítógépre, hogy akkor is tovább élhessenek, amikor testük fizikai „hardvere” már felmondta a szolgálatot. Ahogy egyre többet gondolkodtam a mennyről alkotott elképzeléseimről, rájöttem, hogy a keresztény életet is az anyagi és a szellemi szféra közötti harc dualista fogalmaival szemlélem. Bár egy olyan gyülekezetbe jártam, amelyet még mindig meglehetősen jónak tartok, valahogy ott szívtam magamba azt a felfogást, hogy a keresztény hit az eljövendő mennyei élethez kapcsolódik, nem pedig e földi világ mindennapi dolgaihoz. Ennek a „jó” szellem és a „gonosz” anyag közötti dualizmusnak egy bizonyos változata valószínűleg most is él és kifejti hatását egyes gyülekezetekben, ami nemcsak a jövőről való gondolkodásmódunkat érinti, hanem azt is, ahogy itt és most a mindennapi földi életet éljük. Hadd mondjak néhány példát!

A fiatalok gyakran megjegyzik, hogy az egyháznak indokolatlanul negatív a véleménye a szexről. Ez a kritika néha csupán azt a vágyat tükrözi, hogy a keresztények „haladjanak együtt az árral”, és támogassák a modernitás szexuálisan könnyelmű életmódját, de sok igazság is meghúzódik az ilyen vádak mögött. A történelem hosszú időszakaiban az egyház a szexualitást egyfajta „szükséges rossznak” tekintette, olyasvalaminek, amit meg kell tennünk az emberi faj fenntartása érdekében, de valójában nem volna szabad élveznünk. Például a korai egyház egyik vezetője, Ambróziusz (Kr. u. 340–397) azt tanította, hogy a szexuális érintkezés összeegyeztethetetlen az édenkert harmóniájával, és Ádám és Éva csak azután „alacsonyodott le” a szexualitásra, miután kiestek ebből a tökéletes állapotból. Bár később ezt Augusztinusz (Kr. u. 354–430), a rendkívül elismert teológus elutasította,14 továbbra is azt tanította, hogy az eredendő bűn szexuális érintkezés útján terjed. Ez a téma még ma is utat talál magának napjaink populáris kultúrájában, mint például Philip Pullman Az Úr sötét anyagai című trilógiájában.15

Honnan származnak ezek a gondolatok? Természetesen nem a Bibliából, amely a szexualitást Isten ajándékának, a fizikai teremtés csodálatos részének tekinti. Inkább a szellem és az anyag dualista világnézetéből származnak; mivel a szexualitás a fizikai testhez kapcsolódik, az e szerint a filozófia szerint csak eltávolít minket a hitélettől, és a bűnbe vezet, semmi köze a keresztény ember lelki életéhez, mert a lelki élet az „odafennvaló dolgokkal” foglalkozik, nem a földiekkel. E nézőpont szerint a jó kereszténynek figyelmen kívül kell hagynia a testi vágyakat, és ehelyett olyan lelki dolgokra kell koncentrálnia, mint az imádság, a bibliatanulmányozás és az evangelizáció. Részben ez az oka annak, hogy egyes keresztény hagyományok szerint a cölibátus képviseli a legmagasabb szintű lelki életet, amelyből teljesen kimarad a szexualitás. Bár az Újszövetség azt tanítja, hogy a cölibátus érvényes elhívás lehet egyes keresztények számára (lásd 1Korinthus 7), mivel így osztatlan figyelmüket Krisztus szolgálatára fordíthatják, egy szóval sem állítja, hogy a szexualitás bűnös dolog lenne, vagy hogy a cölibátusban élők magasabb rendű lelki életet élnének, mint a házasságban élők.

A szellem és az anyag kettősségének dualista felfogása abban is megmutatkozik, ahogy a keresztények az életet „lelki” és „e világi” részekre osztják. A lelki dolgok azok, amelyek Istenhez, a természetfeletti világhoz vagy az egyházhoz kapcsolódnak: olyan tevékenységek, mint az imádság, a Biblia olvasása, az istentiszteletek, a szentségek, a Lélek ajándékai és az evangelizáció. Minden mást világinak definiálunk: munkánkat, kapcsolatainkat, kreativitásunkat, családi életünket, a tanulást, a pénzügyeinket, a sportolást, a szabadidőnket és a zenét (kivéve persze, ha istentiszteleti zenéről van szó!). Úgy gondolkodunk, hogy ahhoz, hogy növekedjünk a hitben, kevesebbet kellene foglalkoznunk az élet világi dolgaival, és több időt és energiát kell fordítanunk a lelkiekre. Minden gyülekezetnek megvannak a saját prioritásai, hogy melyek ezek: egyes közösségekben a naponkénti reggeli áhítat megtartása; máshol a keresztény tanítás alapos ismerete; van, ahol az istentiszteleten való részvétel; megint máshol a karizmatikus ajándékok megnyilvánulása. Bármelyikről is legyen szó, a spirituális útnak azt tekintik, amelyik elszakad e világ „mulandó” dolgaitól, és az eljövendő élet mennyei dolgaira összpontosít. Ezt a szemléletet pedig gyakran olyan bibliai szövegekkel igyekeznek alátámasztani, mint például: „Az odafennvalókkal törődjetek, ne a földiekkel!” (Kolossé 3,2)

Az anyag és a szellem dualista felfogása arra is kihat, hogy egyes egyházak miként értelmezik a jövőt, azaz a végidők eseményeit, amikor Jézus újra eljön a földre. Péter második levelének egyes verseit, mint például: „a mostani egek és a föld pedig ugyanezen szó által megkímélve megmaradtak, hogy tűznek tartassanak fenn” (2Péter 3,7), valamint: „amikor az egek recsegve-ropogva elmúlnak, az elemek égve felbomlanak, a föld és a rajta levő alkotások is megégnek” (2Péter 3,10) – úgy értelmezik, hogy amikor Jézus visszatér, elpusztítja az egész fizikai teremtést, az igazak lelkét pedig magával viszi, hogy vele legyenek a mennyben, amely nem materiális valóság. Egy fiatalember, aki ebben a hitben nőtt fel, egyszer azt mondta nekem: „Arra tanítottak, hogy az egyetlen dolog, ami maradandó, az az emberi lélek és Isten igéje. Minden más meg fog égni.” Még a fősodorhoz tartozó egyházak is – bár kevésbé hangsúlyozzák a „megégést” – azt tanítják, hogy végső célunk, hogy elhagyjuk ezt a világot, és átmenjünk egy spirituális mennyországba.

Amint azt a könyv további részében megvizsgáljuk, az ilyen dualista értelmezés első pillantásra talán úgy tűnik, mintha összhangban állna a Szentírás mondanivalójával, valójában azonban nem illik bele abba az általános bibliai narratívába, amely szerint Isten az emberiség történelmében végig azon munkálkodott, hogy helyreállítsa a világot, és nem azon, hogy elpusztítsa azt. Így például Pál apostol a római keresztényekhez írt levelében nem azt írja, hogy a föld pusztulásra vár, hanem hogy „a teremtett világ maga is meg fog szabadulni a romlandóság szolgaságából Isten gyermekeinek dicsőséges szabadságára” (Róma 8,21). (A 8. fejezetben még visszatérek majd arra, hogy mit mond a Biblia a föld tűz általi pusztulásáról.)

Azt gondolhatnánk, hogy a jövővel kapcsolatos spekulációnak semmi jelentősége, pedig nagyon is meghatározza, hogy miként értelmezzük a keresztény életet és küldetést. Ha a föld és minden, ami rajta van, el fog pusztulni, akkor mi értelme van a világ dolgaival törődni? Miért vesztegetnénk az időnket arra, hogy biológiát vagy közgazdaságtant tanuljunk, vagy hogy olyan e világi területeken dolgozzunk, mint az üzleti élet, a politika vagy a mérnöki munka? Miért kellene törődnünk a veszélyeztetett fajok megmentésével, a szelektív hulladékgyűjtéssel és újrahasznosítással, ha a végén a föld úgyis tűzben pusztul el? Miért foglalkozzunk a kultúrával vagy művészettel, ha úgyis mindent itt kell hagynunk? Ha örökkévaló sorsunk az, hogy egy szellemi mennyországba meneküljünk át, akkor igazuk volt azoknak, akik azt tanították annak a fiatalembernek, hogy életünket kizárólag Isten szavával és a lelkek megmentésével kell töltenünk.

Sajnos ez a fajta dualista gondolkodás arra késztette a keresztényeket, hogy elszakadjanak az őket körülvevő világtól, hogy vonuljanak ki a kultúrából és a művészeti környezetből, az egyetemekről és az akadémiákról, az üzleti élet, a pénzügy és a politika „piszkos” színtereiről; hogy ne foglalkozzanak a társadalmi kérdésekkel, kizárólag az evangelizáló szolgálatokkal, és hogy elbagatellizálják a föld erőforrásainak kifosztását, mint ami lényegtelen az örökkévalóság szempontjából. Mindez oda vezetett, hogy a keresztények egyedi hangja ma már nem hallható, hiszen ahelyett, hogy a kortárs problémákkal foglalkoznának, csupán vallási szlogeneket ismételgetnek a lélekmentés reményében. Ez a gondolkodás arra késztette továbbá őket, hogy munkájukra úgy tekintsenek, mint amit kénytelenek végezni a megélhetésért, és ne úgy, mint Istentől kapott hivatásukra itt és most, ezen a földön.

A menny minősége

Szeretnék visszatérni ahhoz, amit a rokonom mondott, amikor meghallotta, hogy könyvet írok a mennyről: „Ó, akkor feltételezem, már jártál ott.” Természetesen nem jártam ott, de minél többet gondolkodtam rajta, annál inkább rájöttem, hogy bizonyos értelemben már jártam a mennyországban, vagy inkább a mennyország jött el hozzám.

A L’Abri-közösség tagjaként élek és dolgozom az angliai Hampshire-ben. A L’Abri, szervezetünk nevének jelentése „menedék”, és egy régi, vidéki kastélyban található keresztény tanul-mányi központ neve. A hozzánk érkező látogatók bekapcsolódnak a közösség életébe, és közben lehetőségük és idejük van arra, hogy a keresztény hit helytállóságával és relevanciájával kapcsolatos kérdéseikre válaszokat találjanak. Én orvostanhallgató koromban jártam először a L’Abriban. Viszonylag frissen megtért keresztényként tele voltam kérdésekkel, és hatalmas megkönnyebbülést jelentett, hogy végre találtam egy olyan helyet, ahol komolyan vették a kétségeimet, és ahol segítettek, hogy a megfelelő irányba elindulva valódi és értelmes válaszokat találjak. Nagyon izgalmas dolog volt megismerni más embereket is, akik ugyanúgy a valóság mélyebb megértésére törekedtek. Ma is jól emlékszem arra a napra, amikor kéthetes tartózkodás után eljöttem onnan, mert az a határozott érzésem volt, hogy a mennyország egy darabkáját hagyom hátra.

Akkoriban annak tulajdonítottam ezt az érzést, amit mindannyian jól ismerünk: tudjuk, milyen az, amikor egy nyaralás véget ér, és vissza kell térnünk a „normális életbe”. Az évek során azonban sok vendégtől hallottam a L’Abriban, hogy ugyanígy éreztek: ottlétük során a mennyország egy darabkájával találkoztak. Ahogy ezen töprengtem, rájöttem, hogy valóban találkoztunk a mennyországgal, mert megtapasztaltunk valamit annak minőségéből. Tisztában vagyok vele, hogy a L’Abri nem tökéletes. Tudom, hogy mi, akik ott dolgozunk (beleértve magamat is), gyakran elrontunk dolgokat. Tudom, hogy az emberek, akik megszállnak nálunk, sebeket hordoznak a múltjukból, és a közösségi élet is gyakran nehéz és fájdalmas. Ugyanakkor ez egy olyan hely is, ahol az emberek átélik azt, hogy meghallgatják és tényleg emberként kezelik őket, és ahol összességében mindenki kedves a másikhoz, a közösség tagjai bátorítják egymást, könnyen bocsánatot kérnek és gyorsan megbocsátanak. Ez egy olyan hely, ahol az emberek nevetnek és élvezik az együttlétet, ahol gyönyörködnek a szépségben és a kreativitásban.

Megértettem, hogy L’Abri azért tűnik úgy, mintha a menny egy darabja lenne, mert ez tényleg a menny egy darabja. Nagyon tökéletlen és sérült darab, ám ennek ellenére igazi darabja, mert a mennyország nem egy „szellemi” szféra, ahol halálunk után menedéket lelünk, és nem is csak a templomok vagy az istentiszteletek által nyújtott vallásos élmény. A mennyország olyasvalami, ami képes átjárni a földi életet. Nem annyira hely, mint inkább minőség; olyan tulajdonság, amely áthatja a mindennapi élet tevékenységeit, még a legegyszerűbb cselekedeteket is, mint például amikor készítünk valakinek egy csésze teát.

Biztos vagyok benne, hogy életed egy-egy pontján te is megtapasztaltad már néhány pillanatra a mennyet. Átélhetted ezt akkor, amikor egy sziklaszirten ülve nézted, ahogy a nap szikrázó fényárban lenyugszik a tenger vörös színben izzó hullámai felett. Vagy amikor egy csésze tea és egy jó könyv társaságában kényelmesen elhelyezkedtél a kanapédon. Valamit átélhettél belőle akkor is, amikor hirtelen megértettél valamit az életről, ami annyira igaz volt, hogy a szíved is megállt egy pillanatra. Vagy talán amikor valamiben kudarcot vallottál, esetleg cserbenhagyott valaki, ám azok, akik a legjobban ismertek, ennek ellenére is szerettek. Szépség, jóság, igazság, szerelem – noha ezek a tapasztalatok múlékonyak és tökéletlenek, mégis a mennyország részei, megmutatnak valamit a menny minőségéből. Amikor ilyesmit tapasztalunk, némelyek legszívesebben azt mondanák, hogy „köszönöm”, mintha ajándékot kaptak volna, nem pedig valami megérdemelt dolgot, ami jár nekik. Ez azért van így, mert valóban ajándékok ezek: a menny ajándékai a földnek. A menny és a föld nem két különálló, egymással ellentétes hely. A szellem és az anyag nem egymás riválisa. A menny inkább olyasmi, ami kitöltheti földi életünk szokásos mindennapjait. Ahogy egyre inkább magam mögött hagytam a rózsaszín bolyhos felhők és a pufók, szárnyas csecsemők képeit, megnyílt a szemem, hogy felfedezzem, mit mond a Biblia erről a különleges minőségről, ami a mennyország.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466-9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Gér-Bódiss Tímea

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítótervezés: Müller Péter

Tördelés: Pintér Zoltán

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Ubuntu – SIL Open Font License

HASONLÓ KIADVÁNYAINK

Edith Schaeffer:
L’Abri-közösség

Svájc, 1955. Egy amerikai család beköltözik egy faházba az Alpok lejtőin 1955-ben. Nem tudják, Isten miért vezette őket oda, hogy mit kell tenniük, vagy hogy miből fognak megélni. De imádkoznak, hogy Isten vezesse hozzájuk, akiket ő választ, küldjön elegendő pénzt a családjuk és vendégeik szükségleteire, és napról napra bontakoztassa ki előttük a tervét.

Edith Schaeffer, Francis Schaeffer felesége meséli el azt a több mint harminc évet átölelő, kivételes történetet, ahogy Isten lépésről lépésre vezette őket, míg az a kis faház számos épületből álló komplexummá és nemzetközi közösséggé nőtte ki magát. Bemutatja, hogyan érkeztek mindenféle hátterű és nemzetiségű emberek a L’Abriba, hogy az igazságot és a valóságot keressék. Nemcsak új meglátásokra leltek a beszélgetések és a közös munka során, hanem olyan emberekre is, akik személyesen törődtek velük, akik figyelmesen meghallgatták a kérdéseiket, és olyan válaszokat adtak, amelyek a bibliai igazságokhoz való rendíthetetlen ragaszkodáson alapultak.

A L’Abrinak ma már számos közössége létezik különböző országokban, és több ezer ember életére volt hatással szerte a világban.

Francis Schaeffer:
Művészet és Biblia

„A XX. századi kereszténység viszonya az alkotóművészetekhez korántsem tekinthető problémátlannak. Ennek nyilvánvaló tünete az, hogy – legtöbbször a Szentírásra való hivatkozással – a hívő közgondolkodás a giccset részesíti előnyben mind az irodalomban, mind a zenében, mind pedig a képzőművészetben. Ha azonban az önmagát kinyilatkoztató szuverén Istenben hiszünk, akkor azt sem írhatjuk elő neki, hogy kit áldjon meg tehetséggel, és kit ne: a mélyen hívő Bachot vagy a botránkoztatást el nem mulasztó Mozartot; a szerzetesi magányban alkotó, szelídségéről és hitéről is híres Fra Beato Angelicót vagy a mindig kényelmetlen Michelangelót…” Visky András

Francis Schaeffer:
A keresztény élet négy alappillére

Mi a keresztények feladata a világban? – hangzott el a kérdés 1971-ben a történelmi jelentőségű lausanne-i Nemzetközi Világevangelizációs Kongresszuson. Francis Schaeffer profetikus választ adott egy előadás formájában, mely szerint négy alappillér szükséges ahhoz, hogy posztkeresztény kultúránkban küldetésünket betöltsük. Az üzenet ma aktuálisabb, mint valaha.

Marsh Moyle:
Hol találunk jobb hazát?

Mi kell ahhoz, hogy egyedi, egymással mégis együttműködő emberek virágzó közössége épülhessen, ahol a különbözőség nem fenyegetés, ahol a hatalommal nem él vissza senki? Hogyan érezhetnénk eléggé biztonságban magunkat ahhoz, hogy kitárulkozhassunk és valódi, mély kapcsolatokat építhessünk? Az olvasó meghívást kap a „Már, De Még Nem Kávézó”-ba és egy különös műalkotás szimbolikus belső terébe, hogy felébresztve erkölcsi fantáziáját képzeljen el ott, a Tízparancsolat alapján egy jobb világot.

A szerző keleten és nyugaton, szocialista, posztkommunista és kapitalista országokban élve tapasztalta meg azt a mindennapi valóságot, amely gondolkodásra késztette a bizalomteljes emberi közösségek építésének lehetőségéről.

Philip Yancey:
Jelek a láthatatlan világból

Vajon csupán a látható világ létezik-e, vagy valami más is megbújik mögötte? Philip Yancey szerint a természeti és a természetfölötti ugyanannak a valóságnak két különböző megnyilvánulása. Az olvasmányos stílusban megírt könyvben a szerző, miközben ezekre és hasonló kérdésekre keresi a választ, a hit határvidékén tett kalandos utazásra invitálja olvasóit. A szemmel látható világban mutat rá azokra a jelekre, amelyek életterünkben és környezetünkben egy másik világ létére utalnak.

Timothy Keller:
Hit és kételkedés

Miért engedi Isten a szenvedést? Miért van pokol? Hogyhogy csak egy igaz vallás létezik? Hogy követhetett el az egyház ennyi igazságtalanságot? Megbízható-e a Biblia? Tényleg elfojt és korlátoz a kereszténység? A sokezer főt számláló New York-i gyülekezet világhírű lelkésze, Timothy Keller leleplez sok kereszténységgel kapcsolatos előítéletet, ugyanakkor átgondolt, érzékeny válaszokat ad a hívőkben és nem hívőkben egyaránt felmerülő kételyekre.

Kiadványaink megvásárolhatók kedvezménnyel webáruházunkban

www.harmat.hu